SERIÁL NETFLIX
KNIHA SEDMÁ - ZJEVENÍ
Bolelo tě to?
Ano.
Ne!
Vytahují lidi z domovů.
- Musíme odsud pryč. - Ale kam?
Do kostela, pro svého syna. Pořád tam je.
- Co mu to provedli? - Eddie…
- Co je s tátou? - Co provedli?
- Nevím. - Vždyť jsi to studovala.
Říkalas, že máš vzorky.
- To ne. Nevím. - Ticho.
Funguje někomu mobil?
Ne. Asi vyřadili vysílač.
A trajekty poslali pryč.
Sturge dnes vyřadil čluny. Viděly jsme ho.
Čluny, mobily, proud. Odřízli nás.
- Čluny. - Mám na blatech kanoi.
Na pevninu asi nedopluje,
ale aspoň dál od ostrova.
Mí rodiče… Jsou tam venku. Musí s námi, ne?
Vezmeme je k doktorovi. Vejdou se.
- Na jedné rybářské lodi je místo. - O tom nemluvím.
Nechce na lodích odjet.
Šli by po nás, jak Bev říkala.
Proto ty čluny nepotopili.
Jen je vyřadili z provozu. Oni ty čluny potřebují.
Aby pak mohli odjet.
Sáro, říkalas, že je to nákaza.
Jestli se jediný z nich dostane na pevninu…
Co to zmůže?
Pušky a nože jim neublíží.
Znovu vstanou.
Vidělas, že… Takhle to nepůjde.
To nikdy nefunguje.
Možná ne.
Ale třeba tím získáme pár minut.
Chvilku zůstaneme naživu.
A ta chvilka možná rozhodne.
Třeba i vteřiny.
Nikdy mi to nedávalo smysl.
Všichni říkáme, že je nebe.
A že na nás čeká.
Ale na konci stejně žadoníme
o pár minut navíc.
Minuty.
Ale tohle už není o nás.
Tady jde o celý svět.
Zemřít pro lidi, které ani neznáme.
Větší lásky už není.
To říká Písmo svaté, ne?
Nejdřív musíme dostat do bezpečí vás děti.
- Pomůžeme vám. - Ne.
- Prosím, ne.
Můžeme jít podél pobřeží a vystoupat na blata.
Ty vytáhneš tu kanoi a vyplujete…
Znovu.
Erin Greenová!
Chci dokončit náš rozhovor!
- Třeba tam není… - Ale je.
Ne.
Běž. Odveď děti do bezpečí.
Chci si s Bev promluvit.
Mami!
- Miluju tě. - Mami!
- Strašně moc. - Mami!
Běž.
Proti tobě nic nemám, Annie Flynnová.
Ale chci něco probrat s Erin Greenovou.
A Sárou Gunningovou.
A možná s tím šerifem teroristou, pokud s nimi pořád je.
Jo. Jsou tam všichni.
- A ještě dvě děti. - Těm se nic nestane.
Už jsou spasené.
Přece nemyslíš, že bych ty děti nějak ohrozila.
K čemu to je, Annie? Snad to není na nás.
- Nám to neublíží. - Na vás to není.
Bev, pozorně mě poslouchej.
Tohle by ti měl někdo konečně říct.
Nejsi dobrý člověk.
No…
To snad nebylo nutné.
Bůh tě nemiluje víc než druhé.
Nejsi hrdinka.
A stoprocentně nejsi oběť.
Kázání si nech od cesty.
Nejdřív si vytáhni trám z vlastního oka.
Nechci o mrtvých mluvit špatně,
ale Riley Flynn byl opilec
a vrah, takže byl důkazem výchovy…
Ano, to byl.
V každém ohledu.
Bůh ho miluje.
O nic míň než tebe.
Co tě na tom tak štve?
Jen ta myšlenka, že Bůh miluje každého stejně, o nic víc než tebe.
Jen zdržuje. Obejdi barák.
Kristepane!
To nic. Budeš v pořádku, Annie.
Dívej se na mě. Za chvilku se probereš.
Za chvilku…
Vrabci.
Bible praví: „Ani vrabec nespadne na zem
bez dopuštění vašeho Otce. Cítí každou smrt.“
V mládí jsem byl misionář v Jižní Americe.
Jednou jsem tam stál
pod obrovským vodopádem.
Byl tak mohutný a silný…
Jeho hukot přehlušil všechny zvuky džungle.
Ptačí zpěv i všechno ostatní. Jako starší jsem pak
přemýšlel o smrti. Ke kolika úmrtím dojde každou vteřinu…
Lidi, zvířata, vrabci.
Kdyby byla každá kapka v tom vodopádu jedna smrt,
tak to asi musí vnímat Bůh, napadlo mě.
Každý moment každé hodiny každého dne, celá záplava smrtí.
Jak by mohl slyšet
mé šeptem pronášené modlitby v tom ohlušujícím hukotu smrtí?
Když jsem viděl, co jsem dostal za dar,
napadlo mě, že ten hukot smrtí skončí.
Už nebude smrt.
Ale teď už nemá smysl nic skrývat, tak budu upřímný.
Šlo mi o tebe.
O tebe a Sáru. Proto jsem to udělal.
Schoval jsem tu věc v kufru.
Podplácel a lhal jsem, abych ji sem propašoval.
To byl ten důvod. Nechtěl jsem, abys zemřela.
Samozřejmě ani ti ostatní, ale hlavně…
Nechtěl jsem, abys ty a Sára…
Promarnili jsme celý život.
Jen jsem na vás zíral z kostela.
Bál jsem se přijít a žít s vámi.
Bál jsem se říct pravdu vlastní dceři.
A nikdy mi to nepřišlo jako hřích.
Tys pro mě nebyla hřích, ani naše dcera.
Nevznikla omylem.
Vůbec ne.
Co jsme mohli udělat?
Johne.
- Byl to jiný svět. - No…
Říkával jsem si…
za těch trýznivých nocí, kdys byla tak blízko,
ale spala jsi vedle svého zákonného muže, říkal jsem si…
že kdybys…
Kdybys mě o to požádala, sundal bych si kněžský kolár
a odešel bych s tebou.
Šel bych kamkoli na světě.
To bych ti nikdy neudělala, Johne.
Tobě ne. Ani jí.
Ani manželovi. Zvlášť po válce.
Nemohla jsem zhatit čtyři životy.
Ale to už je pryč, Johne.
Vybrali jsme si.
Prožili jsme své životy.
Dospěli jsme a zestárli, a tak to má být.
Má to skončit.
A co druhá šance?
Teď můžeme být spolu, jako rodina.
Napadl by tě úžasnější zázrak?
Ano, třeba… Vyléčit slepotu.
Poručit moři, ať se rozestoupí.
Ale druhá šance?
To je skutečný zázrak.
Pomoc! Pomozte mi!
Můj manžel! Pomozte!
- Ticho. - Pomoc! Pomozte.
- Musíme jít. Hned. - Pomozte mi někdo!
- Ahoj, Flynne. - Pomoc, prosím!
Pěkně voníte.
Fakt skvěle.
Zpátky.
Muslimáku.
Pomoc! Pomozte!
Pomoc!
- Leezo. - Tati?
Tati.
Utíkej!
Utíkejte!
Rychle.
Proč to udělala?
To je fuk.
Musíme to uhasit.
Já ti nevím.
Když se moc rozšíří, mohl by…
Takový vítr oheň roznese po celém ostrově.
Ať neshoří všechno jako v roce '84.
Celý ostrov neshořel. Požár na západním břehu
celý ostrov neohrozí, a navíc…
Kostel tehdy neshořel.
Zjevení Janovo.
„Zatroubil první anděl a nastalo krupobití. Na zem začal
padat oheň smíšený s krví.“
„Třetina země byla sežehnuta, třetina stromoví byla sežehnuta.
A veškerá zeleň byla sežehnuta.“
„Avšak zbabělci, nevěrní,
nečistí, vrahové, cizoložníci, zaklínači,
modláři a všichni lháři najdou svůj úděl v jezeře,
kde hoří oheň a síra. To je ta druhá smrt.“ Ať shoří.
Ať to všechno shoří.
Nová potopa.
Ohnivá potopa. A kostel sv. Patrika bude archou.
Občané Crockettu, ti dobří z nich,
budou vědět, kam za bouře jít.
Vezmi to a pojď se mnou.
K čemu to je?
Minuty.
Kdyby tam byl člun, třeba i s motorem.
Nějaký rychlejší.
Zvládneme to.
Myslíš, že přežijeme?
Jen říkám, že to tak jako tak nakonec
bude dobrý.
Tak jo.
SMÍŠENÉ ZBOŽÍ
Ta je má vlastní.
Moje taky.
Co to… Co to lidem dělají?
Ale tobě ne.
- Ne, mně ne. - Jasně, že ne.
Ale už to cítím, Ede.
- Bolí mě břicho. - Já vím.
Cítím to.
To se ze mě stane zvíře, co se nedokáže ovládnout?
Tam v kostele
mi přišlo, že si prostě nemůžou pomoct.
Jako by se to nedalo ovládnout.
Ale dá, Annie.
Taky to cítím.
Mám děsný hlad,
ale neudělal jsem to.
Ať už to je cokoli,
nezmění to, kým jsi.
Oni to pálí.
Ale proč? To nedává smysl.
Snad se děti dostaly ke člunu.
Taky doufám.
Ale to se nedozvíme, co?
Asi ne.
Zvládly to.
Prostě to zvládly.
Leezo!
Leezo, drahoušku. To je táta!
Jestli mě slyšíš, jdi za hlasem! Leezo, prosím!
Leezo!
Leezo, zlatíčko!
- Leezo, zlatíčko! - Prosím!
Je to dobrý. Už můžeš ven.
Ne, nedělej to.
Leezo Scarboroughová!
Táta se o tebe děsně bojí.
Leezo!
Rozhlaste, že kdo nepřijde do úsvitu ke kostelu,
další úsvit neuvidí.
Zapalte i prázdné domy a přívěsy. Všechno.
Za chvilku svítá.
Jste vzhůru.
Chvála Bohu.
A ty taky.
Pátere, máte silnější duši než já,
ale když odpustíte lidem jejich pochybení, nebeský Otec vám také odpustí.
Tak koho bych soudila?
Ale i tak.
- Pustila jste je. - Jistě.
Pojďte. Ukážu vám to.
„Zahynulo všechno tvorstvo, které se na zemi pohybuje.
Ptactvo, dobytek i zvěř a také všechna na zemi se hemžící havěť i každý člověk.
Zůstal jenom Noe. A ti, co s ním byli na arše.“
Svatý Patrik není jen kostel. Je to archa.
Ve středisku jsem připravila lůžka pro vyvolené.
Uchýlíme se do našich bárek a jak jste říkal,
jako ovce mezi vlky
budeme šířit tu dobrou zvěst.
A kdo rozhodne, kdo je vyvolený?
My. Vy a já.
- A co bude s ostatními? - To netuším.
To nezáleží na mně.
To je mezi nimi a Bohem.
Ne.
Co prosím?
Tohle je špatně.
- Nesmysl. - Ne, Beverly, podívejte se na ně.
- To my jsme ti vlci. - Ne.
To snad ne. Vy taky, velebný pane?
Mýlil jsem se. My všichni. Tohle musí přestat.
Potřebují vůdce.
Podívejte se na ně. Bez pastýře jsou ztracení.
A pastýřem musíte být vy. Musíte. Vždycky jste jím byl.
Ne! Já jím nebyl. Kněz jím nemá být.
Nemá to být o mně, ale o Bohu!
Asi už jím opravdu nejste.
Vždyť nám to vlastně řekl.
Sám Ježíš. Varoval nás před farizeji a knězi.
V Matoušovi. „Nikomu na zemi nedávejte jméno otec.
Jediný je váš otec, ten nebeský.“
„Běda vám, zákoníci a farizeové, pokrytci!“
Zmijí plémě.
Ale vy, velebný pane…
Ale muselo to platit i pro vás, pátere Pruitte?
Ctnost holt asi není ctnost, když vás nic nestojí.
Asi to takhle mělo být. Byl jste…
Mojí poslední a nejtěžší zkouškou víry jste měl být právě vy.
„Jdi mi z cesty!
Jsi mi kamenem úrazu,
protože tvé smýšlení není z Boha, ale z člověka!“
„Babylón veliký.
Matka všeho smilstva a všech ohavností na zemi.“
Snad si vy dva užijete úsvit.
- Co se děje? - Nic.
Přijmeme je. Jen ať ještě chvilku vydrží venku.
Spočítáme je, ať víme,
kolik člunů zítra potřebujeme.
Spálili nám čluny.
Cože?
Spálili je.
To je… to nevadí.
Wade zavolá zpátky trajekty, až bude čas.
Kdo je spálil?
Miluju tě, mami a tati.
Ať je Bůh ochrání.
A stráží je.
A dotkne se jejich srdcí, aby se nebáli.
Pane, dopřej mým rodičům pokoj.
Amen.
Moje máma.
A táta.
A brácha.
Všichni jsou mrtví, viď?
Jo.
Kdybych to věděl…
Kdybych to věděl při té poslední večeři.
- Bylo by to jiné. - Oni to vědí.
Vědí to.
Počkat. Kdopak to je?
To je Howard?
Howard Hobbs.
Ty ale vypadáš. Musel sis něco vytrpět,
chudáku.
V životě jsem tě neviděla na mši,
ale dnes jsi dostal požehnání, že?
Jsi spasený.
Takže jsi pokřtěný. To ty?
Zabil jsem dnes svou Julii.
Tys zabil svou ženu?
A své kluky. Ty jsem taky zabil.
Nerada ti to říkám, ale mohls je přivést k životu,
jako Sturge přivedl tebe,
což měl dělat jen ve výjimečných…
No nic. Ale mohls je zachránit.
Kdybys byl věřící, bylo by to snadné.
Nevím, co se děje. Co to je?
To je konec, Hobbsi.
Soudný den.
A tys nesvětil sváteční den
a odvracel se od Boha.
Sám jsi mohl být strůjcem svého spasení.
Dveře byly stále dokořán, ale tys je…
Prostě ses neobtěžoval.
Takže jsi v kritickou chvíli nevěděl, jak jim pomoct.
Teď už jsou v Pánu.
Budiž ti to útěchou.
Přeji ti mír v duši a Boží milosrdenství.
Pro toho bohužel místo nemáme.
Já ho zachránil, Bev.
Byl na mě vždycky hodný.
Promiň, Howie.
Co se takhle
chvilku projít?
K pobřeží? U vody se ti líbí.
To já dobře vím. Třeba…
Můžeš se dívat na východ slunce.
Bůh tě neopustí, Howie. Slibuju.
Tohle je ohavnost.
No tak.
Ať jde dovnitř!
Pojď se mnou, synu.
V našem kostele jsi vítán.
I všichni ostatní!
Všichni jste tu vítáni. Je to přece chrám Páně.
Dobrá.
Běž dozadu přes vestibul a k vodě.
To jsem chtěla udělat.
Jsem na tebe tak pyšný.
Mrzí mě, že jsme ti to s tvou matkou nikdy neřekli, ale…
Tolik tě miluju.
A jsem na tebe tak pyšný,
jen mě mrzí, že jsme se líp nepoznali.
Mě taky.
Běž dozadu. Postarám se…
Ona by jinak…
Johne.
Johne?
Zlatíčko! Panebože, ne!
Ne! Sáro!
Podívej se na mě. Ne. Sáro, děťátko.
Johne.
To je dobrý. No tak.
Ne, to je dobrý.
Ne!
Moje zlatíčko. Panebože.
Když byla malá holčička…
měla na celém ostrově nejradši tu lávku u bažiny.
Tu lávku.
Přestaň!
Ty odporná zmije!
Podpálil bys nás v našich domovech?
Věděla jsem to od chvíle, kdys na ostrov přišel.
Jak jinak.
Teroristo.
Kostel vám prostě nenechám. Ani za nic.
Je to určitě poslední barák.
Máte hlad, co?
Nečistá krev.
Panečku.
Měls počkat, až budeme všichni uvnitř.
To by sis užil.
Troufl sis jen na prázdný kostel. Zbabělče.
Ale on není.
Prázdný.
Ne!
Hej.
Chlapče.
Ne.
V bibli je verš, který mi uvízl v hlavě.
„Nebeský Otec dává svému slunci svítit na zlé i dobré.“
Tati!
Tati, vstávej.
Určitě zbylo nějaké přístřeší.
Ne, Bev. Nemáme kam jít.
- Všechno jsi spálila. - Ne, já…
Musíme najít Leezu.
Leeza.
Kam ještě můžeme jít?
- Něco zbýt muselo. - Ne.
- Čluny! - Ty jsou pryč, Bev.
Ahoj.
Jsi v pořádku?
Moc ne.
Asi jsem…
Nevím, ale asi jsem zabil svou mámu.
Já taky udělal v noci věci, které mě…
Byla to hrůza.
Odpustíš mi?
Odpustím.
No tak. Ty taky, Howie. Pojď.
Drž se.
Tati.
Koukej.
Míří na západ.
Prchá.
Prchá před úsvitem.
Stihne to? Do úsvitu?
Padesát kilometrů?
Vždyť sotva letí.
Nezvládne to.
Co se stane pak?
Cože?
Až umřeme.
Co se stane?
Jo, co se kurva stane?
A co myslíš ty, že se stane po smrti?
Mluvím jen za sebe?
Přesně tak.
Za sebe. Sebe.
To je ten problém.
V tom je vlastně ten celý problém.
V tom slůvku „sebe“.
Není to správné slovo.
Není to ono…
Prostě není.
Jak to, že si to nepamatuju?
Kdy jsem to zapomněla?
Tělo odumírá, buňku po buňce. Ale neurony v mozku jedou na plné obrátky.
Ty malé blesky v hlavě jsou jako ohňostroj.
Myslela jsem, že budu zoufalá nebo vystrašená, ale nejsem.
Ani trochu.
Mám totiž napilno.
Mám napilno. Rozpomínám se.
No jasně.
Vzpomínám si, že každý atom mého těla pochází z hvězdy.
Tahle hmota, to tělo, je vlastně hlavně prázdný prostor,
a pevná hmota?
To je jen pomalu vibrující energie a žádné já není.
A nikdy nebylo.
Elektrony v mém těle se mísí a tančí
s elektrony na zemi pode mnou a ve vzduchu, který dýchám.
A vzpomínám si,
že mezi mnou a okolím není žádná hranice.
Vzpomínám si, že jsem energie. Ne paměť.
O mě nejde.
Mé jméno, osobnost a životní volby, všechno přišlo po mně.
Já byla před nimi a budu po nich,
všechno ostatní jsou jen obrázky, co jsem posbírala cestou.
Prchavé a krátké sny, co se mi vtiskly do umírající tkáně mozku.
A já jsem blesk, co mezi nimi přeskakuje. Jsem energie, co napájí neurony,
a vracím se.
Rozpomínám se a tím se vracím domů.
Jako by se kapka vracela do oceánu,
kterého byla vždycky součástí.
Všechno… tvoří celek.
Všichni… tvoříme celek.
Já, ty a má holčička, i má máma s tátou,
každý, kdo kdy žil, každá rostlina, zvíře, atom,
každá hvězda i galaxie, všechno.
Ve vesmíru je víc galaxií než zrnek písku na pláži.
A tohle si představujeme pod slovem „Bůh“.
To je ono.
Je to kosmos a jeho nekonečné sny.
Jsme kosmos, který sní sám o sobě.
Je to jen sen, ale já vždycky myslím, že to je můj život.
Ale na tohle zapomenu. Jako vždycky.
Vždycky své sny zapomenu.
Ale v tohle zlomku vteřiny si vzpomenu
a jak si vzpomenu, hned je mi všechno jasné.
Neexistuje čas ani smrt.
Život je sen.
Je to přání.
Které si přejeme znovu a znovu, navěky.
A já jsem vše.
Jsem všechno.
Jsem, která jsem.
Odpusť mi.
Necítím nohy.
Překlad titulků: Jakub Ženíšek