A NETFLIX SOROZATA
VII: JELENÉSEK KÖNYVE
Bántott?
Igen.
Ne!
Kirángatják őket a házaikból.
- El kell tűnnünk innen! - Hová menjünk?
Menjünk a templomba a fiamért! Még ott van.
- Mit csináltak vele? - Eddie…
- Mi történt apával? - Mi ez?
- Nem tudom. - Azt mondta, tanulmányozta.
Hogy vannak minták.
- Nincsenek. Nem tudom. - Csend legyen!
Van térerő?
Nincs. Biztos kiiktatták a tornyot is.
És elküldték a kompokat.
Sturge a hajókat babrálta. Láttuk.
Hajó, telefon, áram. El akarnak vágni a külvilágtól.
- Hajók. - Van egy kenu az Uppardsnál.
Nem hiszem, hogy eljutunk vele a túlpartra,
de legalább kijutunk a szigetről.
A szüleim… Odakint vannak. Ők is velünk jönnek.
Elvisszük őket orvoshoz. Van hely.
- A halászhajókon van. - Nem erről beszéltem.
Nem akarunk elmenni.
Mert utánunk jönnének, ahogy Bev mondta.
Ezért nem süllyesztették el.
Csak megrongálták őket. Mert szükségük van a hajókra.
Hogy elmehessenek… utána.
Sarah, te azt mondtad, fertőző.
Ha csak egyikük is átjut a túloldalra…
Mire jó ez?
Egyik se jó semmire. Se a puska, se a kés.
Mind felélednek.
Láttátok… Nem ez a megoldás.
Ez nem az.
Lehet, hogy nem.
De nyerünk pár percet.
Pár percet, hogy éljünk.
Percekről van szó.
Vagy másodpercekről.
Soha nem értettem.
Azt mondjuk, van mennyország.
És hogy vár ránk.
De foggal-körömmel ragaszkodunk
ahhoz a pár perchez a végén.
Pár perc.
Már nem rólunk van szó.
Hanem az egész világról.
Meghalni ismeretlen emberekért.
Ez a legnagyobb szeretet.
Ezt mondja a Biblia is, igaz?
A gyerekek biztonsága az elsődleges.
- Segíthetünk. - Nem.
- Ne! - Kérem, ne!
És mi lenne, ha kiosonnánk a partra az Uppardsig,
megkeresnénk a kenut, és kieveznénk…
Még egyet!
Erin Greene!
Fejezzük be a beszélgetést!
- Lehet, hogy nincs… - De igen.
Ne!
Menjetek, gondoskodjatok a gyerekekről!
Majd én beszélek Bevvel.
Anya!
- Szeretlek! - Anya!
- Nagyon. - Anya!
Menjetek!
Veled nincs bajom, Annie Flynn.
Erin Greene-nel van tárgyalnivalóm.
És Sarah Gunninggel.
Meg azzal a terrorista-gyanús seriffel, ha ott van.
Igen. Mind bent vannak.
- És két gyerek. - A gyerekekkel nincs gond.
Ők már meg vannak mentve.
Ugye, nem gondolod, hogy veszélynek tenném ki őket?
Az minek, Annie? Ugye, nem nekünk szántad?
- Ezen már túl vagyunk. - Nem nektek.
Bev, hallgass meg!
Már régen el kellett volna mondanom.
Te nem vagy jó ember.
Nos…
Ez felesleges volt.
Isten nem szeret téged jobban, mint bárki mást.
Nem vagy hős.
És áldozat sem vagy.
Nem kellene papolni, Annie Flynn.
Vedd ki előbb saját szemedből a gerendát, és akkor majd jól láthatsz.
Halottról jót vagy semmit, de ha Riley Flynn,
egy részeges, egy gyilkos
bizonyíték lenne a jó nevelésre…
Az volt.
Minden egyes része.
Isten szereti őt.
Pont úgy, ahogy téged is, Bev.
Miért bosszant ez téged?
A puszta gondolat, hogy Isten egyformán szeret mindenkit.
Az időt húzza. Nézd meg, mi van!
Jézusom!
Nyugalom! Minden rendben lesz, Annie.
Nézz rám! Hamarosan jól leszel.
Te…
Verebek.
A Biblia mondja: „Ugye, a verébnek párja egy fillér,
és egy sem esik le közülük a földre Atyátok tudtán kívül?” Ő érzi a halált.
Fiatalkoromban Dél-Amerikában voltam egy misszión,
és ott álltam
egy nagy vízesés alatt.
Hatalmas volt, nagy erővel zúdult le…
Minden más hangot elnyomott a zubogás.
Minden madár hangját, minden más hangot. És amikor idősebb lettem,
gondolkodtam a halálról, hogy hányan halnak meg másodpercenként…
Emberek, állatok, verebek.
A vízesés minden egyes cseppje valakinek a halálát jelképezte,
és azt gondoltam: „Ilyen lehet az isteni gondviselés.”
Minden óra minden percében, minden áldott nap pusztít a halál,
olyan hangosan, hogy is hallhatná meg
a suttogásomat ebben a haláldübörgésben?
Megtudtam, mi adatott nekem, és azt gondoltam:
„Véget vethetek ennek. A haláldübörgésnek.”
Nincs több halál.
De igaziból nincs értelme tagadni,
hogy miattad volt.
Miattad. És Sarah miatt. Ezért csináltam.
Ezért tettem a lényt a bőröndbe.
Ezért a vesztegetés, a hazugság, ezért csempésztem ide.
Ez volt az oka. Nem akartam, hogy meghalj.
Persze a többiek is fontosak voltak, de…
Nem akartam, hogy te és Sarah…
Elvesztegettük az egész életünket.
Csak bámultalak a templomban.
Nem mertem odamenni, és veled lenni.
Féltem elmondani a lányunknak az igazságot.
Sose éreztem bűnnek, amit elkövettünk.
Sosem volt bűnös ez a viszony, és a lányunkat sem éreztem annak.
Sosem volt hiba.
Nem.
Mit tehettünk volna?
John.
- Az egy másik világ volt. - Nos…
Azt mondogattam magamnak… Így beszéltem magamhoz…
Azokon az éjszakákon, amikor oly közel voltál,
aludtál a férfi mellett, akivel együtt kellett volna lenned,
hogyha akkor…
Ha csak egyszer is megkérsz, akkor levetem magamról a papi gallért,
és elmentem volna veled.
Bárhová követnélek.
Sose tettem volna ilyet, John.
Veled nem. Sem Sarah-val.
Sem vele. A háború után nem.
Nem tettem volna tönkre négy ember életét.
De már vége van, John.
Meghoztuk a döntéseinket.
Éltük az életünket.
Sarah felnőtt, és mi eltávolodtunk, és ez így van jól.
Vége van.
Igen, de egy második esély?
Ha mégis egy család lehetnénk?
Létezhet ennél nagyobb csoda?
A vakok újra látnak, rendben.
Szétválik a tenger, rendben.
De egy második esély?
Az az igazi csoda.
Segítség! Valaki!
A férjem! Segítség!
- Csönd legyen! - Segítség!
- Mennünk kell! - Valaki segítsen!
- Hé, Flynn! - Segítsenek, kérem!
De jó szagotok van!
Eszméletlen jó.
Megállni!
Buckalakó!
Segítség!
- Leeza! - Apa!
Apa!
Futás!
Fuss!
Rohanj!
Miért csinálta ezt?
Mindegy.
El kell oltani a tüzet!
Nem is tudom.
Ha túl magasak a lángok…
Átterjedhet az egész szigetre. A szél elviszi mindenhová.
Az egész sziget leéghet, mint 1984-ben.
Nem az egész sziget. A part menti házak talán nem,
azok nem égnek le, hiszen…
a templom se égett le akkor.
Jelenések könyve.
„Trombitált az első, és jégeső támadt,
és tűz vérrel keverve, és lehullott a földre.”
„Megégett a föld harmada, megégett a fák harmada,
és megégett a zöld fű is mind.”
„De a gyáváknak és hitetleneknek,
az utálatosaknak, gyilkosoknak és paráznáknak, a varázslóknak
és minden hazugnak meglesz az osztályrésze a tűzzel
és kénnel égő tóban: ez a második halál”. Hadd égjen!
Pusztuljon!
Az új özönvíz.
Tűzözön, és a St. Patrick's lesz a bárka.
Crockett polgárai, mármint a jó polgárok
tudják, hová kell menni vihar idején.
Azt hozd magaddal! Gyere velem!
Az miért kell?
Nyerünk pár percet.
Hátha van egy csónak, egy motorcsónak.
Egy igazi motorcsónak.
Minden rendben lesz.
Szerinted sikerülni fog?
Nem ezt mondtam. Azt mondom, hogy mi mindenképpen
rendben leszünk.
Jól van.
CROCKETT SZIGET VEGYESBOLT
Az én vérem.
Velem is ez a helyzet. Ez csak az én vérem.
Mit tettek velük…
De veled nem.
- Nem, velem nem. - Persze, hogy nem.
Én is érzem, Ed.
- Bizsereg a gyomrom. - Tudom.
Érzem.
Hogy ez lenne belőlem? Egy állat, amelyik nem képes ellenállni?
Láttam őket a templomban,
azt gondoltam, hogy nem tehetnek róla.
Hogy lehetetlen ellenállni.
De nem így van, Annie.
Én is érzem.
Rettenetesen kívánom,
de nem tettem meg. Nem.
Nem tudom, mi ez,
de nem változtat meg.
Leégetik a várost.
De miért? Ennek semmi értelme.
Remélem, eljutnak a csónakig.
Én is.
Sose fogjuk megtudni.
Nem valószínű.
De eljutottak.
Úgy döntöttem, hogy sikerült.
Leeza!
Leeza, édesem! Itt a papa.
Ha hallasz engem, gyere a hang után! Leeza, kérlek!
Leeza!
Leeza, aranyom!
- Leeza, kincsem! - Leeza, édesem!
Minden rendben. Gyere ki!
Hagyd abba!
Gyerünk!
Leeza Scarborough!
Édesapád nagyon aggódik.
Leeza!
Szólj mindenkinek! Aki napfelkeltéig nem jön ide,
nem kel fel másnap.
Szólj be az üres házakba, a trélerekbe, mindenhová.
Közeleg a hajnal.
Maga felkelt.
Hála az égnek!
És maga is!
Monsignore, maga erősebb lélek, mint én,
de ha megbocsátjuk mások bűneit, Mennyei Atyánk is megbocsát nekünk.
Ki vagyok én, hogy ítélkezzem?
De mégis.
- Kiengedte őket. - Természetesen.
Jöjjön! Megmutatom.
„Eltörölt Isten minden élőt, amely a föld színén volt,
embert és állatot, csúszómászót és égi madarat.”
„Csak Noé maradt meg és azok, akik vele voltak a bárkában.”
A St. Patrick's nem csupán egy templom. Ez egy bárka.
Felállítottam az ágyakat a kiválasztottak számára.
Felvisszük őket a hajóra,
farkasok közt a bárányok,
és terjesztjük az igét.
Ki dönti el, hogy kik a kiválasztottak?
Mi. Ön meg én.
- És a többiekkel mi lesz? - Azt nem tudhatom.
Nem én döntök a sorsukról.
Isten dönt felőlük, igaz?
Nem!
Tessék?
Nem, ez nem helyes.
- Ne legyen nevetséges! - Beverly, nézzen rájuk!
- Mi vagyunk a farkasok. - Nem.
Ne, kérem! Legalább ön ne tegye! Monsignore!
Tévedtem. Tévedtünk. Nagyot hibáztunk. Véget kell vetni!
Vezetőre van szükség.
Nézzen rájuk! Vezető nélkül elvesznek. Lelkipásztor nélkül.
Önre vár ez a feladat, Monsignore! Ön az. Mindig is maga volt.
Nem. Nem rólam van szó! Ez a papi hivatás lényege.
Nem rólam van szó! Hanem Istenről!
Nos, akkor már nem ön az.
Hiszen ő megmondta, igaz?
Jézus maga megmondta. Hogy vigyázzunk az írástudókkal.
Máté evangéliumában: „Atyátoknak se szólítsatok senkit a földön,
mert egy a ti Atyátok, aki a mennyben van.”
„Jaj nektek, képmutató írástudók és farizeusok.”
Viperák fajzatai.
De ön, Monsignore…
Monsignore Pruitt, hogy lehet, hogy ön is?
Úgy látom, az erény nem is erény, ha nem hozunk áldozatot érte.
És mindig is így volt. Maga mindig is…
Igen, az ön személye volt mindig is a hitem legnehezebb próbatétele.
„Távozz tőlem, sátán.”
„Botránkoztatsz engem,
mert nem az Isten szerint gondolkozol, hanem az emberek szerint.”
„A nagy Babilon.
A föld paráznáinak és undokságainak anyja.”
Nagyon remélem, hogy elkárhoztok.
- Mi a baj? - Semmi.
Készen állunk. Várjanak pár percet!
Meg kell számolni magunkat,
hogy tudjuk, hány hajó kell holnap.
Felgyújtották őket.
Hogy micsoda?
Felgyújtották.
Nem baj.
Wade visszahívja a kompokat. Iderendeli őket, ha eljött az idő.
Kik voltak?
Szeretlek, anya! Szeretlek, apa!
Isten óvja őket!
És vigyázzon rájuk!
És valahogy tudassa velük, hogy nem kell aggódniuk.
Uram, hozz rájuk békességet!
Ámen.
Anya.
És apa.
És a bátyám.
Ugye, mind meghaltak?
Igen.
Ha tudtam volna…
Ha tudtam volna az utolsó vacsoránál…
- Másképp viselkedek. - Tudják.
Jól tudják.
Hé! Ez meg ki?
Csak nem Howard?
Howard Hobbs.
Hogy néz ki maga? Biztosan szörnyűséges idők jártak,
szegény pára.
Nem emlékszem, hogy láttam volna egyszer is a misén az élete során,
és mégis megáldották, igaz?
Megmentették.
Megkeresztelték. És maga?
Megöltem Julie-t.
A feleségét?
És a fiaimat. Megöltem őket.
Sajnálom, hogy ezt kell mondjam, de megmenthette volna őket,
ahogy Sturge is megmentette,
pedig megbeszéltük, hogy csak ritka és különleges esetben teszi…
De rendben van. A lényeg, hogy megmenthette volna őket.
Könnyen, ha hívő ember lett volna.
Nem értem az egészet. Mi történik?
Ez a vég, Mr. Hobbs.
Itt a vége mindennek.
Azokban az időkben maga úgy döntött, nem imádkozik,
hátat fordított Istennek.
Mindig ott volt a kezében az üdvözülés lehetősége.
Az ajtó nyitva állt, de maga nem…
De maga ellenállt.
És abban a kritikus órában sem tette meg.
Már Istennel vannak.
Fogadja el!
Békét kívánok önnek, és könyörületet.
De az ön számára nincs hely.
Megmentettem őt.
Olyan rendes volt hozzám.
Bocsáss meg, Howie! Bocsáss meg!
Arra gondoltam,
sétálhatnánk egyet.
Lent a parton? Szereted a vizet.
Tudom, hogy igen. Talán…
És csak nézhetnéd a napfelkeltét.
Isten veled lesz, Howie, ígérem.
Ez galádság.
Hé!
Hozzátok be!
Kövess engem, fiam!
Gyere be a St. Patrick'sbe!
Mindenki jöjjön be!
Mindenkit várunk, különben ez nem Isten háza!
Jól van.
Menj ki hátul, a hátsó részen keresztül. Irány a víz!
Ez volt a terv.
Istenem, büszke vagyok rád.
Ne haragudj, hogy sosem mondtuk el édesanyáddal, de…
Nagyon szeretlek.
Borzasztóan büszke vagyok rád,
és olyan jó lett volna, ha megismerhetjük egymást.
Úgy van.
Menj ki hátul! Majd én…
Fel akarta…
John!
Édesem! Kincsem! Jaj, ne!
Ne! Sarah!
Nézz rám! Sarah, édesem!
John!
Minden rendben.
Semmi baj.
Jól van.
Ne!
Az én kicsikém! Édes Istenem!
Amikor kicsi volt…
a legkedvesebb helye az egész szigeten az a kis híd volt a mocsár felett.
Az a kis híd!
Megállni!
Maga undorító kígyó!
Porig égeti az otthonainkat?
Tudtam, hogy így lesz, ahogy betette ide a lábát,
nyilvánvaló.
Terrorista!
Csak nem engedhetem meg, hogy álljon az épület.
Biztos, hogy ez az utolsó.
Éhes, mi?
A maga vére tisztátalan.
Tyűha!
Csodálkozom, hogy nem várta meg, míg bemegyünk,
hogy igazán örömét lelje benne.
Csodálkozom, hogy akkor csinálta, amikor üres volt.
Pedig nem is az?
Mármint nem üres.
Ne!
Hé!
Fiam!
Ne!
Van egy rész a Bibliában, ami most eszembe jutott.
„Aki felhozza napját gonoszokra és jókra.”
Apa!
Apa, állj fel!
Kell, még legyen egy hely.
Nem, Bev. Nincsen. Nincs hová menni.
- Mindent felégettél. Mindent. - Nem, én…
Keressük meg Leezát! Menjünk Leezáért!
Leeza!
Hová mehetnénk?
- Kell legyen egy hely. - Nincs.
- A hajók! - Hajók sincsenek, Bev!
Hé, fiú!
Jól vagy?
Nem annyira.
Azt hiszem…
Nem tudom, azt hiszem, megöltem anyát.
Én is tettem pár rossz dolgot, és…
Rosszat tettem.
Megbocsátasz nekem?
Megbocsátok.
Gyere! Te is, Howie! Gyere!
Tarts ki!
Apa!
Odanézz!
Nyugat felé megy.
Menekül.
A napfelkelte elől.
Szerinted átér? Mielőtt felkel a nap?
Ötven kilométer?
Alig tud repülni.
Nem hiszem, hogy átér.
Mi történik?
Mikor?
Ha meghalunk.
Mi lesz akkor?
Igen, mi a fasz lesz?
Mi történik, ha meghalunk, Erin?
A magam nevében?
A magad nevében.
Magam. Saját magam.
Ez a probléma.
Ez a gond az egésszel.
Ez a szó: „magam”.
Nem ez a jó szó.
Ez nem jó így, nem…
Nem jó.
Hogy felejtettem el?
Mikor felejtettem el?
Testünk sejtjei egyenként elbomlanak, de az agy továbbra is küldi a neuronokat.
A kis villámokat, mintha tűzijáték lenne,
azt gondoltam, félni fogok, de semmi ilyesmit nem érzek.
Semmit.
Mert jár az agyam.
Nagyon is jár. Elöntenek az emlékek.
Hát persze.
Testem minden atomja egy csillag része volt.
Ez az anyag, ez a test lényegében üres tér,
és némi szilárd anyag?
Lassan vibráló energia lesz, és megszűnik az én.
Talán nem is volt.
A testem elektronjai táncot járnak és keverednek
az alattam lévő föld és levegő elektronjaival, és már nem lélegzem.
És már emlékszem,
hogy ahol mindez véget ér, ott kezdődik az én.
Emlékszem, energia vagyok. Nem egy emlék.
Nem én magam.
A nevem, a személyiségem, a döntéseim mind később születtek.
Előtte is léteztem, és utána is fogok,
minden más csak emlékkép, ami útközben felvillan.
Kis álomcseppek, amelyek a haldokló agyam sejtjeibe beleivódtak.
Én vagyok a villám, ami cikázik köztük, én vagyok a neuronokat tápláló energia,
és így térek vissza.
Az emlékezés erejével térek vissza.
Akár egy csepp víz, ami visszahull az óceánba,
amelynek része volt.
Minden… a része volt.
Mindannyian a részei voltunk.
Te, én, a kislányom, édesanyám és édesapám is.
mindenki, aki valaha volt, a növények, az állatok, minden kis atom,
minden egyes csillag, és minden galaxis. Mind.
Több galaxis van az univerzumban, mint ahány homokszem a parton.
És erről beszélünk, ha „Istenről” van szó.
Az örökkévalóról.
A kozmosz és a végtelen álmok világa.
Mi vagyunk a kozmosz, amely önmagáról álmodik.
Az életem egyszerű álom, mindig is az volt.
De elfelejtem. Mindig elfelejtem.
Mert nem emlékszem az álmaimra.
De ebben a tizedmásodpercben, ebben a pillanatban felidézem,
felidézem és azonnal megértek mindent.
Nincs idő. Nincs halál.
Az élet egy álom.
Egy kívánság.
Amit újra és újra elrebegünk az örökkévalóságnak.
Én vagyok a mindenség.
Minden vagyok, a teljes egész.
Vagyok, ami vagyok.
Bocsáss meg!
Nem érzem a lábam.
A feliratot fordította: Hegyi Júlia