EN NETFLIX-SERIE
BOK VII: ÅPENBARINGEN
Skadet den deg?
Ja.
Nei!
De trekker folk ut av husene.
-Vi må komme oss vekk. -Hvor da?
Til kirka for å hente sønnen min. Han er fortsatt der.
-Hva har de gjort med ham? -Eddie…
-Hva skjedde med pappa? -Hva?
-Jeg vet ikke. -Du sa du studerte denne tingen.
At du hadde prøver.
-Jeg hadde ikke det. Vet ikke. -Vær stille.
Har noen av dere dekning?
Nei. De må ha veltet mobiltårnet.
Og de sendte bort fergene.
Sturge tuklet med båtene. Vi så ham i dag.
Båter, telefoner, strøm. De isolerer oss.
-Båter. -Jeg har en kano i Uppards.
Jeg tror ikke den får noen til fastlandet,
men bort fra øya, iallfall.
Foreldrene mine… De er der ute. De må bli med oss, ikke sant?
Få dem til en lege. Det er plass.
-På fiskebåtene er det plass. -Det er ikke det jeg snakker om.
Hun snakker ikke om å dra.
For de ville komme etter oss, slik Bev sa.
Det var derfor de ikke senket dem.
Det var derfor de bare tuklet med dem. For de trenger båtene.
Så de kan dra… etterpå.
Sarah, du sa det var en smitte.
Hvis bare én av dem kommer seg til fastlandet…
Hva hjelper dette?
Hva hjelper pistoler og kniver?
De reiser seg igjen.
Dere så det… Dette er ikke løsningen.
Dette er aldri det.
Kanskje ikke.
Gir oss kanskje noen minutter.
Noen minutter lenger å leve.
Og det kan handle om bare minutter.
Kanskje sekunder.
Aldri gitt mer mening for meg.
Vi sier at himmelen finnes.
Og at den venter på oss.
Så kjemper og trygler vi
for noen minutter til slutt.
Minutter.
Det handler ikke om oss nå.
Men om alle andre i verden.
Å dø for mennesker vi aldri har møtt.
Det er kjærlighet.
Er det ikke det Bibelen sier?
Først må vi få dere barna i trygghet.
-Vi kan hjelpe. -Nei.
-Nei, vær så snill.
Hva om vi drar til stranda, holder oss nær Uppards-kysten,
og dere tar kanoene og padler ut…
Igjen.
Erin Greene!
Jeg vil fullføre diskusjonen vår!
-Kanskje hun ikke… -Hun er der.
Nei.
Gå. Få barna i sikkerhet.
Jeg vil ha et ord med Bev.
Mamma!
-Jeg er glad i deg. -Mamma!
-Så veldig. -Mamma!
Gå.
Har ikke noe usnakket med deg, Annie Flynn.
Jeg vil bare ha en liten prat med Erin Greene.
Og Sarah Gunning.
Kanskje den terrorelskende sheriffen fortsatt er sammen med dem.
Ja. Alle er der inne.
-De to barna også. -Det går bra med barna.
De er allerede reddet.
Du tror vel ikke at jeg ville sette de barna i fare?
Hva er den til, Annie? Ikke si at den er til oss.
-Alt det der er bak oss nå. -Nei.
Bev, du må høre på meg.
For jeg tror du alltid har trengt å høre dette.
Du er ikke et godt menneske.
Vel…
Det var unødvendig.
Gud elsker ikke deg høyere enn noen andre.
Du er ikke en helt.
Og du er helt klart ikke et offer.
Jeg ville ikke preke, Annie Flynn.
Ikke før du fjerner bjelken i ditt eget øye.
Hater å snakke stygt om de døde, men hvis Riley Flynn
en fyllik og en morder,
var bevis på kvaliteten i sin oppdragelse…
Han var det.
Hver eneste del av ham.
Gud elsker ham.
Akkurat slik han elsker deg, Bev.
Hvorfor tar du slik på vei for det?
Ideen om at Gud elsker alle like mye som han elsker deg.
Hun forhaler. Sjekk baksiden.
Herregud!
Det går bra. Du vil klare deg, Annie.
Se på meg. Du er snart oppe og går.
Du er…
Spurver.
I Bibelen står det: "Spurven faller ikke til jorden,
ikke én spurv, uten at Gud vil det. Han føler alle dødsfall."
Som ung var jeg i Sør-Amerika på et misjonsoppdrag,
og jeg sto under
en stor foss.
Størrelsen. Vekten…
Hvordan den buldret og druknet alle lyder i jungelen.
Hver fugl og hver røst. Og da jeg ble eldre,
og jeg tenkte på døden, hvor mange som dør hvert sekund…
Det er mennesker, dyr, spurver.
Hvis hver vanndråpe i den fossen var et dødsfall,
tenkte jeg: "Det er slik det må være for Gud."
Hvert øyeblikk hver time hver dag, en flod av dødsfall,
så høy, så hvordan kan han høre
mine hviskende bønner over det tordnende brølet av dødsfall?
Da jeg så det jeg hadde fått, tenkte jeg:
"Det er slutten på det. Det er slutten på brølet."
Ikke noe mer død.
Men for å være ærlig, og det er meningsløst å være noe annet nå,
var det deg.
Det var deg. Og Sarah. Det var grunnen.
Derfor la jeg den i bagasjerommet.
Derfor bestakk og løy jeg og smuglet den tilbake hit.
Det var grunnen. Jeg ville ikke at dere skulle dø.
Det samme med de andre, selvfølgelig, men nei…
Jeg ville ikke at du og Sarah…
Livet vårt hadde jo vært bortkastet.
Det å bare stirre ut i kirka.
For redd til å gå ned og være sammen med deg.
For redd til å fortelle dattera vår sannheten.
Og det føltes aldri som en synd.
Du føltes aldri som en synd, og dattera vår var aldri en synd.
Hun var aldri et feilgrep.
Aldri.
Hva kunne vi ha gjort?
John.
-Det var en annerledes verden. -Vel…
Jeg pleide å si det til meg selv…
…de vanskelige nettene da du var så nær,
sov ved siden av mannen du skulle være sammen med, som du…
…som du…
Hvis du bare hadde dukket opp og spurt, ville jeg tatt av meg kragen
og blitt med deg.
Dratt hvor som helst i verden.
Jeg ville aldri ha gjort det, John.
Ikke mot deg. Eller mot henne.
Og ikke mot ham. Ikke etter krigen.
Jeg ville ikke ødelegge fire liv.
Men det er over nå, John.
Vi har tatt våre valg.
Vi levde våre liv.
Hun vokste opp, og vi visnet hen, og slik skal det være.
Det skal være over.
Hva med en ny sjanse?
Nå som vi kan være en familie denne gangen.
Kan du tenke deg et større mirakel?
Jeg mener, å kurere… Blindhet, ja.
Eller å dele havet.
Men en ny sjanse?
Det er et ekte mirakel.
Hjelp! Kan noen hjelpe meg?
Mannen min! Hjelp meg!
-Stille! -Hjelp meg!
-Vi må dra. Nå. -Noen må hjelpe meg!
-Du, Flynn. -Hjelp meg, vær så snill!
Dere lukter godt.
Dere lukter utrolig.
Trekk unna.
Turbannisse.
Hjelp meg!
Hjelp!
-Leeza. -Pappa?
Pappa.
Løp!
Fort, løp!
Løp!
Hvorfor gjorde hun det?
Har ikke noe å si.
Vi må slukke brannen.
Jeg vet ikke.
Hvis den blir for stor, kan den…
Hele øya. Med denne vinden er det som tørt gress.
Alt kan brenne ned på et blunk som i 1984.
Ikke hele øya. Det kreves mer enn vestbanken
for å ta hele, og selv da…
Kirka brant ikke i 1984.
Åpenbaringen.
"Og den første engel blåste, og det kom hagl og ild,
blandet med blod, og ble kastet ned på jorden.
Og tredjedelen av jorden ble brent, og tredjedelen av trærne ble brent,
og alt grønt gress ble brent."
"Men de redde og vantro
og vederstyggelige og manndraperne og horkarlene og trollmennene
og avgudsdyrkerne og alle løgnerne, deres del skal være i sjøen som brenner
med ild og svovel, det er den annen død." La det brenne.
La alt sammen brenne.
En ny flod.
En flod av ild, og St. Patricks skal være arken.
Borgerne av Crockett, de gode borgerne,
de vet hvor de skal gå under en storm.
Ta det der. Bli med meg.
Hva er poenget?
Minutter.
I tilfelle det er en båt, kanskje med motor.
En hurtigbåt eller noe.
Det går bra.
Tror du vi overlever?
Det var ikke det jeg sa, jeg sier at uansett
går det bra.
Ok.
CROCKETTØYA LANDHANDEL
Det er bare mitt.
Det samme. Det er også bare mitt.
De er… Det de gjør med folk.
Men ikke du.
-Nei, ikke jeg. -Selvfølgelig ikke.
Jeg kan allerede føle det, Ed.
-Jeg har vondt i magen. -Jeg vet det.
Jeg føler det.
Er det det jeg blir? Bare et dyr, som ikke kan motstå?
Da jeg så dem i kirka,
trodde jeg det var noe de ikke kunne noe for.
Liksom… umulig å stå imot.
Men det er ikke det, Annie.
Jeg føler det også.
Jeg sulter også,
men jeg lot være.
Hva enn dette er,
forandrer det deg ikke.
De brenner det ned.
Hvorfor gjør de det? Det gir ingen mening.
Jeg håper barna kom seg til båten.
Det håper jeg også.
Vi får vel aldri vite det.
Sannsynligvis ikke.
De gjorde det.
Jeg sier at de gjorde det.
Leeza!
Leeza, det er pappa!
Hvis du hører meg, følg stemmen min!
Leeza!
Jenta mi!
-Leeza! -Leeza, vær så snill!
Det er greit. Du kan komme ut.
Slutt.
Leeza Scarborough!
Faren din er så bekymret.
Leeza!
Si at de som ikke kommer til rekreasjonssenteret innen soloppgang,
ikke overlever.
Ta de tomme, husvognene. Alt sammen.
Soloppgangen er på vei.
Du er oppe.
Velsignet.
Og du også.
Monsignore, din sjel er sterkere enn min,
men tilgir du folk overtredelsene, tilgir den himmelske Far deg også.
Men hvem er jeg til å dømme?
Allikevel.
-Du slapp dem ut. -Selvfølgelig.
Kom. La meg vise deg.
"Og han utryddet hvert liv som var på jorden.
Mennesker og fe og kryp og fuglene under himmelen. De ble utryddet av jorden.
Bare Noa ble igjen, og det som var med ham i arken."
St. Patricks er ikke bare en kirke, monsignore. Det er en ark.
Jeg satte ut senger i senteret for de utvalgte.
Vi vil søke ly i skipene våre, og så,
som får blant ulver, som du sa,
skal vi spre det glade budskapet.
Og hvem skal avgjøre hvem som er utvalgt?
Vi skal det. Du og jeg.
-Og hva skjer med de andre? -Jeg vet ikke stort.
Det er ikke opp til meg.
Det er mellom dem og Gud, er det ikke?
Nei.
Unnskyld?
Nei, vi har misforstått.
-Ikke vær latterlig. -Nei, Beverly, se på dem.
-Vi er ulvene. -Nei.
Nei, vær så snill. Ikke du også. Ikke du, monsignore.
Jeg tok feil. Vi tok feil. Vi tar feil. Alt dette må stoppe.
De trenger lederskap.
Se på dem. De er fortapt uten en leder, uten en hyrde.
Det må være deg, monsignore. Det har alltid vært deg.
Nei! Det var aldri meg. Det er slik presteskapet er.
Det skal aldri handle om meg. Det skal handle om Gud!
Jeg antar det ikke er deg lenger.
Men han sa jo det, gjorde han ikke?
Jesus selv. Han advarte oss mot de skriftlærde, mot prestene.
I Matteus: "Dere skal ikke kalle noen på jorden deres far,
for dere har én far, han som er i himmelen.
Ve dere, skriftlærde og fariseere, dere hyklere!"
Ormeyngel.
Men du, monsignore…
Monsignore Pruitt, måtte det være sant om deg?
Dygd er visst ikke en dygd hvis den ikke koster deg noe.
Og det har alltid vært slik. Du var alltid…
Du skulle alltid bli den siste, den vanskeligste prøve på min tro.
"Vik bak meg.
Du vil føre meg til fall.
Du har ingen sans for det som Gud vil, bare for det som mennesker vil."
"Babylon den store.
Alle horers og alle jordas vederstyggeligheters mor."
Jeg håper dere to nyter soloppgangen.
-Hva er galt? -Ingenting?
Vi er klare for dem. Hold dem ute noen minutter til.
Opptellingen må være presis,
så vi vet båtantallet i morgen.
De brente båtene.
Hva for noe?
De brente dem.
Det… samme det.
Wade vil tilbakekalle fergene. Han ringer dem tilbake når tida er inne.
Hvilke "de"?
Jeg er glad i deg, mamma. Jeg er glad i deg, pappa.
Herre, bevar dem.
Og pass på dem.
Og rør hjertet deres, slik at de ikke trenger å bekymre seg.
Herre, gi mine foreldre fred.
Amen.
Mora mi.
Og faren min.
Og broren min.
De er alle døde, eller hva?
Ja.
Jeg ville ha…
Hadde jeg visst det på den siste middagen,
-ville jeg vært annerledes. -De vet det.
De vet det.
Hei. Hvem er det?
Er det Howard?
Howard Hobbs.
Se hvordan du ser ut. Du må ha hatt det tøft,
stakkars mann.
Jeg tror aldri jeg har sett deg på messen,
og allikevel ble du velsignet i natt, ikke sant?
Frelst.
Døpt, antar jeg. Du?
Jeg drepte Julie i natt.
Drepte du kona di?
Og sønnene mine. Jeg drepte dem.
Jeg hater å si det, men du kunne ha fått dem tilbake,
akkurat slik Sturge fikk deg tilbake,
som var noe vi diskuterte å gjøre bare i sjeldne og spesielle…
Det er greit. Men ja, du kunne ha reddet dem.
Enkelt, faktisk, hvis du hadde vært en troens mann.
Jeg vet ikke hva som skjer. Hva er det som skjer?
Det er slutten, herr Hobbs.
Slutten på alt.
Og alle de dagene du bestemte deg for å ikke tilbe,
alle de dagene vendte du Gud ryggen.
Redskapene for frelsen din var alltid der.
Dørene var alltid åpne, men du…
Du gjorde det bare ikke.
Så ja, i den avgjørende timen visste du det ikke.
De er hos Gud nå.
Finn trøst i det.
Jeg ønsker deg fred og Guds nåde.
Ikke plass til ham inne, dessverre.
Jeg reddet ham, Bev.
Han var alltid grei med meg.
Beklager, Howie.
Jeg tenkte kanskje
du kunne gå en tur?
Nede ved kysten? Du liker vannet.
Det vet jeg du gjør. Kanskje…
Du kan jo se soloppgangen.
Gud vil være med deg, Howie. Jeg lover.
Dette er monstrøst.
Du.
Ta ham med inn!
Følg meg.
Du er velkommen i St. Patricks.
Alle er velkomne!
Alle må være velkomne, ellers er ikke dette Guds hus!
Bra.
Gå ut bak, gjennom vestibylen. Gå mot vannet.
Det var ideen.
Gud, så stolt jeg er av deg.
Jeg beklager at vi aldri sa det, din mor og jeg, men jeg…
Jeg er så glad i deg.
Og jeg har vært så stolt av deg,
og jeg skulle bare ønske at vi hadde blitt kjent.
Jeg også.
Gå ut bak. Jeg skal ta meg av…
Hun skulle…
John.
John?
Jenta mi? Herregud! Nei!
Nei! Sarah!
Se på meg. Nei. Sarah, jenta mi.
John.
Det går bra. Sånn.
Det går bra.
Nei!
Jenta mi. Herregud.
Da hun var liten…
…var favorittstedet hennes på øya den lille brua ved myra.
Den lille brua.
Stopp!
Din ufyselige slange!
Skulle du brenne oss i våre hjem?
Jeg visste det den dagen du satte fot på denne øya,
at selvfølgelig ville du det.
Terrorist.
Kan bare ikke la dere få den bygningen. Det er alt.
Det er nok den siste.
Sulten, hva?
Skittent blod.
Jøss.
Overrasket over at du ikke ventet til vi var inne,
så du virkelig kunne moret deg.
At du gjorde det da den var tom, feiging.
Men den er vel ikke det.
Tom, mener jeg.
Nei!
Du.
Gutt.
Nei.
Det er et vers i Bibelen som jeg har festet meg ved.
"Han lar sin sol gå opp over onde og gode."
Pappa!
Pappa.
Reis deg.
Det må være et annet sted.
Nei, Bev. Det er ikke noe annet sted.
-Du brente det. Alt sammen. -Nei, jeg…
Vi burde lete etter Leeza. La oss finne henne.
Leeza.
Hvor ellers kan vi gå?
-Det må være et annet sted. -Nei.
-Båtene! -De er borte, Bev.
Hei, gutt.
Går det bra?
Jeg tror ikke det.
Jeg tror jeg…
Jeg vet ikke, men tror jeg drepte mora mi.
Ja. Jeg har gjort ting i natt som jeg føler…
Jeg har gjort noen ting.
Kan du tilgi meg, gutt?
Jeg tilgir deg.
Kom igjen. Du også, Howie.
Bare hold ut.
Pappa.
Der.
Den drar vestover.
Den flykter.
Den flykter fra soloppgangen.
Tror du den klarer det? Før soloppgangen?
Femti kilometer?
Den kan jo knapt fly.
Nei, jeg tror ikke det.
Hva skjer?
Hva?
Når vi dør.
Hva skjer?
Ja, hva faen skjer?
Så hva tror du skjer når vi dør, Erin?
Snakke for meg selv?
Snakk for deg selv.
Meg selv.
Det er problemet.
Det er problemet med det hele.
Det ordet: "Selv."
Det er ikke ordet.
Det er ikke riktig, det er…
Det er ikke det.
Hvordan kunne jeg glemme det?
Når glemte jeg det?
Kroppen stopper en celle av gangen, men hjernen aktiverer nevroner.
Små lyn, som indre fyrverkeri,
og jeg trodde jeg ville bli fortvilt eller redd, men jeg føler ikke det.
Ingen av delene.
For jeg er for opptatt.
Jeg er for opptatt i øyeblikket. Med å huske.
Selvfølgelig.
Jeg husker at alle atomene i kroppen min ble dannet i en stjerne.
Denne materien, denne kroppen er for det meste tomrom, tross alt,
og fast materie?
Det er bare energi som vibrerer sakte, og det finnes ikke noe meg.
Har aldri gjort det.
Elektronene i kroppen min blander seg og danser
med elektronene på bakken under meg og lufta jeg ikke lenger puster.
Og jeg husker
at det ikke er noe punkt der noe av dette ender og jeg begynner.
Jeg husker at jeg er energi. Ikke minne.
Ikke selv.
Navnet mitt, personligheten min, valgene mine, alt kom etter meg.
Jeg var før dem og vil være etterpå,
og alt annet er bilder, plukket opp underveis.
Svevende små drømmer preget i min døende hjernes vev.
Og jeg er lynet som hopper mellom. Jeg er energien som aktiverer nevronene…
Jeg vender tilbake.
Bare ved å huske, vender jeg hjem.
Og det er som en dråpe vann som faller tilbake i havet,
som jeg alltid har vært en del av.
Alle ting… en del.
Alle vi… en del.
Du, jeg og den lille jenta mi, og mora og faren min,
alle som har eksistert, alle planter, alle dyr, alle atomer,
alle stjerner, alle galakser, alt sammen.
Flere galakser i universet enn sandkorn på stranda.
Og det er det vi snakker om når vi sier "Gud".
Det ene.
Kosmos og dets uendelige drømmer.
Vi er kosmos som drømmer om seg selv.
Det er bare en drøm som jeg tror er livet mitt, hver gang.
Men jeg vil glemme det. Jeg gjør alltid det.
Jeg glemmer alltid drømmene mine.
Men nå, i dette sekundet, i øyeblikket jeg husker,
det øyeblikket jeg husker, forstår jeg alt på én gang.
Det finnes ikke tid. Det finnes ikke død.
Livet er en drøm.
Det er et ønske.
Som utføres igjen og igjen i all evighet.
Og jeg er alt sammen.
Jeg er alt. Jeg er alle.
Jeg er det at jeg er.
Tilgi meg.
Kan ikke føle beina.
Tekst: Marius Theil