EN NETFLIX-SERIE
BOK VII: REVELATION
Skadade den dig?
Ja.
Nej!
De drar ut folk ur sina hem.
-Vi måste härifrån. -Vart ska vi ta vägen?
Till kyrkan och hämta min son. Han är kvar i kyrkan.
-Vad har de gjort med honom? -Eddie…
Vad har hänt med pappa?
-Jag vet inte. -Du hade ju studerat det här.
Du hade prover, sa du.
-Jag vet inte. -Var tyst. Tyst.
Har nån signal?
Nej. De har nog sabbat mobilmasten.
Och skickat iväg färjorna.
Sturge höll på med båtarna. Vi såg honom.
Båtar, mobiler, elström. De isolerar oss.
-Båtar. -Jag har en kanot vid Uppards.
Man tar sig nog inte till fastlandet med den,
men bort från ön i alla fall.
Mina föräldrar… De är där ute. De måste följa med oss, visst?
Få dem till läkare. Det finns rum.
-På fiskebåtarna. -Jag menar inte det.
Hon tänker inte på att sticka.
De skulle jaga oss, som Bev sa.
Därför sänkte de dem inte.
De drog bara ut några pluggar. De behöver båtarna.
För att ta sig härifrån… sen.
Sarah, det var en smitta, sa du.
Om en enda av dem tar sig till fastlandet…
Vad hjälper det här?
Vad hjälper skjutvapen och knivar?
De reser sig igen.
Ni såg… Det här är fel sätt.
Det går aldrig så här.
Kanske inte.
Det kan ge oss några minuter.
Några minuter av liv.
Och det kan gälla minuter.
Kanske sekunder.
Jag har aldrig förstått det.
Vi säger att himlen finns.
Att den väntar på oss.
Ändå kämpar vi och bönfaller
om några minuter liv till.
Minuter.
Det handlar inte om oss nu,
utan alla andra i världen.
Vi dör för folk vi aldrig mött.
Ingen har större kärlek.
Så står det väl i Bibeln?
Först måste vi få er ungdomar i säkerhet.
-Vi kan hjälpa. -Nej.
-Snälla.
Om vi går till stranden och följer den till Uppards,
och ni tar kanoten och paddlar…
En gång till.
Erin Greene!
Jag vill avsluta vårt samtal!
-Hon kanske inte är… -Hon är där.
Nej.
Gå, du. Få barnen i säkerhet.
Jag vill prata med Bev.
Mamma!
-Jag älskar dig. -Mamma!
-Älskar dig så. -Mamma!
Gå.
Jag har inget otalt med dig, Annie Flynn.
Jag vill bara prata med Erin Greene.
Och Sarah Gunning.
Kanske den där terrorälskande sheriffen, om han är kvar där.
Ja. De är där allihop.
-Två barn också. -Barnen klarar sig.
De är redan räddade.
Du tror väl inte att jag skulle utsätta barnen för verklig fara?
Vad är den där för? Säg inte att den är för oss.
-Vi har passerat det där. -Det är den inte.
Bev, lyssna på mig.
Hela livet har du behövt höra det här.
Du är ingen god människa.
Nåja…
Det där var onödigt.
Gud älskar dig inte mer än nån annan.
Du är ingen hjälte.
Och du är sannerligen inget offer.
Du borde inte döma, Annie.
Inte förrän du tar bort bjälken ur ditt eget öga, så att säga.
Jag talar ogärna illa om de döda, men om Riley Flynn,
ett fyllo och en mördare,
var av samma virke som sina föräldrar…
Det var han.
Helt och hållet.
Gud älskar honom.
Lika mycket som han älskar dig.
Varför blir du så upprörd?
Bara tanken att Gud älskar alla andra lika mycket som dig.
Hon vill vinna tid. Kolla baksidan.
Jösses!
Ingen fara. Du kommer att klara dig, Annie.
Se på mig. Du är snart på benen igen.
Du är…
Sparvar.
Det står i Bibeln: "Inte en enda sparv faller död till marken
utan att er Fader i himlen vet om det."
Jag var i Sydamerika som missionär i min ungdom,
och jag stod under
ett stort vattenfall.
Dess storlek. Dess vikt…
Dånet som dränkte alla andra ljud i djungeln.
Varje fågel och varje röst. Och när jag var äldre
och tänkte på döden, hur många som dör varje sekund…
Det är folk, djur, sparvar…
Om varje droppe i vattenfallet var ett dödsfall,
tänkte jag: "Så måste det vara för Gud."
Varje stund, varje timme, varje dag, en ström av dödsfall,
så högljutt, hur kan han höra
mina framviskade böner över detta dån av dödsfall?
När jag såg vad jag hade fått tänkte jag:
"Det här är slutet. Nu upphör dånet."
Ingen mer död.
Men ärligt talat, och det är meningslöst att vara nåt annat längre,
var det du.
Det var du. Och Sarah. Det var därför.
Därför la jag den i kofferten.
Därför mutade jag och ljög, och smugglade hit den.
Det var orsaken. Jag vill inte att ni skulle dö.
De andra också, förstås, men…
Jag ville inte att du och Sarah…
Våra liv hade varit bortkastade.
Bara se varann i kyrkan.
För rädd att komma och vara med dig.
För rädd att säga sanningen till vår egen dotter.
Och det kändes inte som en synd.
Varken du eller vår dotter var en synd.
Hon var inget misstag.
Aldrig.
Vad kunde vi ha gjort?
John.
-Det var en annan värld. -Nåja.
Jag brukade intala mig…
…under de där svåra nätterna när du var så nära,
när du sov bredvid mannen du skulle vara med,
att du…
Om du hade kommit och bett mig, hade jag tagit av prästkragen
och följt med dig bort.
Vart som helst i världen.
Det skulle jag aldrig göra, John.
Inte mot dig. Eller henne.
Och inte mot honom. Inte efter kriget.
Jag ville inte krossa fyra liv.
Men det är över nu, John.
Vi gjorde våra val.
Vi har levt våra liv.
Hon växte upp och vi bleknade bort, och så ska det vara.
Det ska vara över.
En andra chans, då?
Nu när vi kan vara en familj.
Kan du tänka dig ett större mirakel?
Jag menar, helande… Hela blindhet, visst.
Dela havet, okej.
Men en andra chans?
Det kallar jag mirakel.
Hjälp! Hjälp, nån!
Min man! Hjälp mig!
-Tyst. -Hjälp mig!
-Vi måste gå. Nu. -Hjälp mig!
-Hej, Flynn. -Snälla, hjälp mig!
Ni luktar gott.
Ni luktar… jättegott.
Backa.
Kameljockey.
Hjälp mig!
Hjälp!
-Leeza. -Pappa?
Pappa.
Spring!
Fort, spring!
Spring!
Varför gjorde hon så?
Det är oviktigt.
Vi måste släcka elden.
Jag vet inte.
Om den sprider sig kan…
Med den här vinden kan hela ön ta futt.
Den kan brinna ner helt som 1984.
Inte hela ön. Det krävs mer än västra stranden
för att allt ska brinna, och även då…
Jag menar, kyrkan brann inte 1984.
Uppenbarelseboken.
"Den första ängeln blåste i sin trumpet, och då kom hagel och eld
blandat med blod och föll ner över jorden.
En tredjedel av jorden brändes upp, och en tredjedel av alla träd brann upp,
och allt grönt gräs brändes upp."
"Men de som är fega, trolösa,
avskyvärda, mördare, ägnar sig åt sexuell omoral, är ockulta,
avgudadyrkare, och alla lögnare, deras plats blir i sjön som brinner
av eld och svavel. Det är den andra döden." Låt det brinna.
Låt alltihop brinna.
En ny syndaflod.
En syndaflod av eld, och St. Patricks är arken.
Medborgarna på Crockett, de goda medborgarna,
vet vart de ska gå när det är oväder.
Plocka upp den där. Följ med mig.
Varför försöka?
Minuter.
Det kanske finns en båt, kanske en med motor.
En racerbåt eller nåt.
Det kommer att bli bra.
Tror du att vi överlever?
Det sa jag inte. Jag sa att vad som än händer,
blir det bra.
Okej.
DIVERSEHANDEL
Det är mitt blod.
Samma här.
De… Det de gör med folk…
Men inte du.
-Nej, inte jag. -Självklart inte.
Men jag känner det redan, Ed.
-Jag har ont i magen. -Jag vet.
Jag känner det.
Är det vad jag kommer att bli, ett djur som inte kan motstå?
När jag såg dem vid kyrkan
trodde jag att de inte kunde rå för det.
Att… de omöjligt kunde låta bli.
Men så är det inte, Annie.
Jag känner det också.
Jag är också hungrig,
men jag lät bli. Jag lät bli.
Vad än det här är,
förändrar det inte de vi är.
De bränner ner det.
Varför då? Det är ologiskt.
Måtte ungdomarna ta sig till båten.
Jag hoppas också det.
Det får vi aldrig veta.
Troligen inte.
De klarade sig.
Det har jag bestämt.
Leeza!
Leeza, raring, det är pappa!
Om du hör mig, följ min röst, Leeza!
Leeza!
Leeza, raring!
-Leeza, raring! -Leeza, snälla du!
Det är okej. Du kan komma fram.
Sluta.
Kom igen.
Leeza Scarborough!
Din pappa är orolig.
Leeza!
Sprid budskapet. Alla som inte är i centret vid soluppgången,
kommer att dö.
Bränn upp tomma hus, husvagnar, allt.
Gryningen kommer.
Du är uppe.
Tack och lov.
Och du med.
Monsignor, du är en starkare själ än jag,
men om man förlåter människors försyndelser, blir man förlåten av Gud.
Så jag ska inte döma.
Men ändå.
-Du släppte ut dem. -Självklart.
Kom. Jag ska visa dig.
"Allt som andades och levde på torra land dog.
Allt levande på jorden dog: människor och djur, kräldjur och himlens fåglar.
Bara Noa och de som var med honom i arken blev kvar."
St. Patricks är inte bara en kyrka, utan en ark.
Jag har ordnat britsar i centret för de utvalda.
Vi tar skydd i våra skepp, i våra farkoster, och sen,
som lamm bland vargar, som du sa,
ska vi sprida de goda nyheterna.
Vem beslutar vilka som är utvalda?
Vi. Du och jag.
-Och resten? -Det vet jag inte.
Det är inte min sak.
Det är mellan dem och Gud.
Nej.
Ursäkta?
Nej, vi har fattat fel.
-Var inte dum. -Beverly, se på dem.
-Det är vi som är vargarna. -Nej.
Nej, inte du också. Inte du, monsignor.
Jag hade fel. Vi hade fel. Det här måste få ett slut.
De behöver ledarskap.
Se på dem. De är vilsna utan en ledare, utan en herde.
Det måste vara du, monsignor. Det har alltid varit du.
Nej! Det var aldrig jag. Så är det med prästerskap.
Det ska aldrig handla om mig, utan om Gud!
Tja, det är väl inte du längre.
Men det lärde han oss ju.
Jesus själv. Han varnade oss för skriftlärda och präster.
Matteus: "Kalla inte heller någon här på jorden 'fader',
för bara en är er Fader, han som är i himlen."
"Ve er, skriftlärda och fariséer.
Huggormsyngel!"
Men du, monsignor…
Måste det gälla även dig?
En dygd är väl ingen dygd om den inte kostar något.
Det var väntat. Du var alltid…
Du skulle bli det sista, svåraste provet för min tro. Just du.
"Gå bort ifrån mig.
Du försöker få mig på fall,
för det du tänker är människotankar och kommer inte från Gud."
Det stora Babylon.
Modern till alla prostituerade och alla skamligheter på jorden.
Jag önskar er båda en trevlig soluppgång.
-Är nåt på tok? -Nej.
Vi är redo för dem. Håll dem utanför en stund till.
Vi måste räkna antalet,
så vi vet hur många båtar vi behöver.
De brände båtarna.
Vad säger du?
De brände dem.
Det… spelar ingen roll.
Wade kallar tillbaka färjorna när det är dags.
Vilka var det?
Jag älskar dig, mamma. Jag älskar dig, pappa.
Herre, bevara dem.
Och se efter dem.
Vidrör deras hjärtan så att de inte oroar sig.
Herre, skänk mina föräldrar frid.
Amen.
Min mamma.
Och min pappa.
Och min bror.
De är alla döda, eller hur?
Ja.
Jag skulle ha…
Om jag hade vetat det vid den sista middagen,
-hade jag varit annorlunda. -De vet.
De vet.
Hallå. Vem är det där?
Är det Howard?
Howard Hobbs.
Så du ser ut. Vad har du varit med om,
stackars man?
Jag har nog aldrig sett dig i kyrkan nån gång,
men ändå blev du välsignad i natt, eller hur?
Räddad.
Döpt, antar jag. Du?
Jag dödade min Julie inatt.
Dödade du din fru?
Och mina pojkar. Jag dödade dem.
Jag vill ogärna säga det här, men du kunde ha väckt dem till liv igen,
precis som Sturge tydligen uppväckte dig,
vilket vi har sagt att vi bara ska göra i sällsynta…
Det är okej. Men, ja, du kunde ha räddat dem.
Utan svårighet, faktiskt, om du hade haft tro.
Jag vet inte vad som händer. Vad händer?
Det är slutet, mr Hobbs.
Ändens tid.
Och alla dagar du beslöt att inte gå i kyrkan,
alla dagar du vände Gud ryggen…
Redskapen för din frälsning fanns där hela tiden.
Dörren var alltid öppen, men du…
Du ville inte.
Så i den kritiska stunden visste du inte.
De är hos Gud nu.
Finn tröst i det.
Jag tillönskar dig frid och Guds nåd.
Han får inte komma in, tyvärr.
Jag räddade honom, Bev.
Han var jämt snäll mot mig.
Jag beklagar, Howie. Verkligen.
Jag tänkte att
du kan ta en promenad.
Nere vid stranden. Du gillar vattnet.
Det vet jag. Kanske…
Du kan se soluppgången.
Gud kommer att vara med dig. Jag lovar.
Det är monstruöst.
Du.
För in honom!
Följ mig, min son.
Du är välkommen i kyrkan.
Alla är välkomna!
Alla är välkomna, annars är det här inte Guds hus!
Bra.
Gå ut bakvägen, genom vestibulen. Gå mot vattnet.
Det var tanken.
Vad jag är stolt över dig.
Förlåt att vi aldrig berättade, din mor och jag, men jag…
Jag älskar dig så.
Jag har varit så stolt över dig
och jag önskar bara att vi lärt känna varandra.
Samma här.
Gå ut bakvägen. Jag tar…
Hon tänkte…
John.
John?
Raring! Herregud! Nej!
Nej! Sarah!
Se på mig. Nej. Sarah, vännen.
John.
Det är okej. Såja.
Det är okej.
Nej!
Min lilla flicka. Åh, Gud.
När hon var liten…
…var hennes favoritplats på ön den lilla bron vid träsket.
Den lilla bron.
Stopp!
Ditt usla huggormsyngel!
Tänkte du bränna oss i våra hem?
Jag visste det direkt du kom till ön,
att du skulle göra det.
Terrorist.
Ni kan inte få den byggnaden. Det är allt.
Det är nog den sista som är kvar.
Hungrig, va?
Smutsigt blod.
Oj.
Att du inte väntade tills alla var där inne,
så hade du haft ännu roligare.
Överraskande att du gjorde det när den var tom, fegis.
Fast det är den inte.
Tom, menar jag.
Nej!
Hallå.
Pojke.
Nej.
Det är en vers i Bibeln som har fastnat i mitt huvud.
"Han låter solen skina över både onda och goda."
Pappa!
Pappa.
Pappa, res dig.
Det måste finnas nån annanstans.
Nej, Bev. Det finns det inte.
-Du brände upp allt. -Nej, jag…
Vi borde leta efter Leeza. Vi söker upp henne.
Leeza.
Vart ska vi annars ta vägen?
-Det finns en annan plats. -Nej.
-Båtarna! -Båtarna är borta, Bev.
Du, grabben.
Mår du bra?
Jag tror inte det.
Jag tror att jag…
Jag har nog dödat min mamma.
Jag har också gjort saker i natt som känns…
Jag har gjort saker.
Kan du förlåta mig?
Jag förlåter dig.
Kom. Du också, Howie.
Håll ut, bara.
Pappa.
Där borta.
Den flyger västerut.
Den flyr.
Den flyr undan soluppgången.
Tror du att den hinner? Innan solen går upp?
Femtio kilometer?
Den kan knappt flyga.
Nej, jag tror inte det.
Vad händer?
Vadå?
När vi dör.
Vad händer?
Ja, vad fan händer?
Vad tror du händer när vi dör, Erin?
Vad jag själv tror?
Vad du själv tror.
Jag själv.
Det är problemet.
Det är problemet med alltsammans.
Ordet "själv".
Det är fel ord.
Det är inte rätt…
Det är det inte.
Hur kunde jag glömma det?
När glömde jag det?
Kroppen stannar, en cell i taget, men hjärnan fortsätter skjuta ut neuroner.
Små blixtar, som fyrverkeri inombords,
och jag väntade mig att känna oro eller fruktan, men jag känner inget sånt.
Inget alls.
Jag är för upptagen.
Jag är för upptagen just nu. Med att minnas.
Självklart.
Jag minns att varje atom i min kropp smiddes i en stjärna.
Denna materia, denna kropp är mest tomrum trots allt,
och solid materia?
Det är bara energi som vibrerar sakta, och det finns inget jag.
Det fanns aldrig.
Elektronerna i min kropp blandar sig och dansar
med elektronerna från marken under mig och luften jag inte längre andas.
Och jag minns att
det inte finns nån punkt där allt det där slutar och jag börjar.
Jag minns att jag är energi. Inte minne.
Inte själv.
Mitt namn, min personlighet, mina val, kom alla efter mig.
Jag fanns före dem och ska finnas efteråt,
och allt annat är bilder som snappats upp efter vägen.
Hastiga drömfragment som tryckts på min döende hjärnas vävnad.
Jag är blixten som hoppar mellan. Jag är energin som skjuter iväg neuronerna,
och jag återvänder.
Bara genom att minnas återvänder jag hem.
Som en vattendroppe som faller tillbaka i havet
som den alltid har tillhört.
Alla ting… en del.
Vi alla… en del.
Du, jag och min lilla flicka, min mor och min far,
alla som nånsin funnits, varje växt, varje djur, varje atom,
varje stjärna, varje galax, allt.
Fler galaxer i universum än sandkorn på stranden.
Det är vad vi talar om när vi säger "Gud".
Den enda.
Kosmos och dess oändliga drömmar.
Vi är kosmos som drömmer om sig självt.
Det jag tror är mitt liv är bara en dröm, varje gång.
Men jag glömmer det, det gör jag jämt.
Jag glömmer jämt mina drömmar.
Men nu, just i denna sekund, i stunden jag minns,
ögonblicket jag minns, förstår jag allting på en gång.
Det finns ingen tid. Det finns ingen död.
Livet är en dröm.
Det är en önskan.
Som görs om och om igen, i evighet.
Och jag är allt det.
Jag är allting. Jag är allt.
Jag är det jag är.
Förlåt mig.
Jag känner inte benen.
Undertexter: Bengt-Ove Andersson