СЕРІАЛ NETFLIX
КНИГА VII: ОДКРОВЕННЯ
Тобі було боляче?
Так.
Ні!
Вони витягують людей з домівок.
-Ми маємо вшиватися. -Куди ми підемо?
У церкву, по мого сина. Він досі у церкві.
-Що вони з ним зробили? -Едді…
-Що сталося з татом? -Що вони зробили?
-Я не знаю. -Ти казала, що досліджувала це.
Ти казала, що у тебе були зразки.
-Ні. Я не знаю. -Тихо.
У когось є зв'язок?
Ні. Напевно, вони вирубили вежу.
І відігнали пороми.
Ми бачили, Стердж щось робив біля човнів.
Човни, телефони, електрика. Вони відрізають нас від материка.
-Човни. -У мене є каное біля Боліт.
Не думаю, що на ньому ми допливемо до материка,
але хоча б з острова заберемось.
Мої батьки поїдуть з нами, так?
Їм треба до лікаря. Місце ж є.
-На рибальських човнах повно місця. -Я не про це.
Вона не каже про втечу.
Вони прийдуть за нами, як казала Бев.
Ось чому їх не затопили.
Ось чому просто витягли заглушки. Бо їм потрібні човни.
Щоб вони могли поїхати… опісля.
Саро, ти казала, це була інфекція.
Лиш один з них дістанеться материка.
І що це дасть?
Що ми можемо? З пістолетами й ножами?
Хіба розізлимо їх.
Ти ж бачила, вони… Це не вихід.
Ніколи.
Може й ні.
Але ми виграємо трохи часу.
Трохи часу на життя.
Може, лише декілька хвилин.
А, може, й секунд.
Ніколи цього не розуміла.
Ми усі знаємо, що є рай.
І він чекає на нас.
А ми боремося, благаємо
про ще декілька хвилин до кінця.
Хвилин.
Справа не у нас.
А у всіх решти на світі.
Вмираємо за людей, яких ніколи не бачили.
Немає більшої любові.
Як у Слові Божому, чи не так?
Спершу маємо врятувати дітей.
-Ні, ми можемо допомогти. -Ні.
-Прошу, ні.
А що як ми підемо до пляжу, дістанемось півночі,
ти візьмеш каное, і випливеш…
Ще раз.
Ерін Ґрін!
Я б хотіла заквершити нашу розмову!
-Може, вона не… -Вона там.
Ні.
Йди і врятуй тих дітей.
Я хочу поговорити з Бев.
Мамо!
-Я люблю тебе. -Мамо!
Так сильно.
Йди.
Я не хочу сваритись, Енні Флінн.
Я просто хочу поговорити з Ерін Ґрін.
І Сарою Ґаннінґ.
І, можливо, з войовничим шерифом, якщо він досі там.
Вони всі там.
І двоє дітей.
Їх уже врятовано.
Ти ж не думаєш, що я могла б наразити цих дітей на небезпеку?
Для чого це, Енні? Тільки не кажи, що для нас.
Ми вже все це пройшли.
Бев, послухай мене.
Бо ти мала це почути вже дуже давно.
Ти погана людина.
Ну…
Це було необов'язково.
Бог не любить тебе більше за інших.
Ти не героїня.
І ти точно, безумовно, не жертва.
Я б так не повчала, Ені Флінн.
Допоки ти сама не подивишся правді в очі,
як усе було. Не люблю говорити погано про мертвих,
але якщо Рийлі Флінн, пияка
і вбивця, був доказом якості свого виховання…
Він був.
Цілковито.
Бог любить його.
Так само, як і тебе, Бев.
Чому тебе це так засмучує?
Думка про те, що Бог любить усіх… так само, як і тебе.
Вона тягне час. Перевір ззаду.
Господи!
Все буде добре. Все буде гаразд, Енні.
Подивись на мене. Ти скоро прокинешся.
Ти…
Горобці.
Як було у Біблії: «Навіть горобцю не вільно впасти на землю,
щоб не відав Господь. Смерті Він відчуває».
У молодості я був у Південній Америці, місіонером,
я стояв під цим
величезним водоспадом.
Його міць. Вага…
Його гуркіт, він приглушував кожен звук джунглів,
Весь тягар, кожен голос. І коли я став старшим,
і думав про смерть, скільки людей помирає кожної секунди,
Людей, тварин, горобців.
Якби кожна крапля води у тому водоспаді була б смертю,
Я думав, напевно, для Бога воно так і є.
Кожну мить, кожної години щоденний потік смертей,
так гучно, то як він може чути
мої молитви пошепки за тим ревінням смертей?
Коли я побачив, що мені дано, я подумав,
«Ось він, кінець. Кінець того ревіння».
Більше жодних смертей.
Але, якщо я скажу відверто,
це було через тебе.
Через тебе. І Сару. Ось, чому я це зробив.
Ось чому я поклав це у багажник.
Ось чому я підкупив, і брехав, і повернув її сюди як контрабанду.
У тому й була причина. Я не хотів, щоб ти померла.
Та й інші, звісно, теж, але, ні…
Я не хотів, щоб ти і Сара…
Усі наші життя минули б дарма…
Розумієш, про що я? Я дивився на парафіян.
І був надто наляканий, щоб бути з тобою.
Надто наляканий, щоб сказати правду нашій же дочці.
І справа в тому, що я ніколи не відчував, що це був гріх.
І ти ніколи не відчувалася, як гріх, наша донька, вона – точно не гріх.
Вона – точно не помилка.
Ніколи в житті.
Що ми могли зробити?
Джоне.
Світ був іншим.
Я заспокоював себе… Мав заспокоювати,
у ті складні ночі, коли ти була так близько,
спала поруч з чоловіком, з яким мала бути…
мала бути…
Якби лиш ти прийшла й попросила, я зняв би цей комір,
і пішов би з тобою.
Світ за очі.
Я ніколи б цього не зробила, Джоне.
Не з тобою. Або з нею.
І не з ним. Не після війни.
Я не зруйнувала б чотири життя.
Та це ще не кінець, Джоне.
Ми зробили свій вибір.
Ми прожили наші життя.
Вона виросла, і ми зникли, ось так це і працює.
Це має завершитись.
Як щодо ще одного шансу?
Шансу знову стати родиною.
Тобі спадає на думку диво, краще за це?
Ну, лікування… Сліпоти, точно.
Або розділяти моря, звісно.
Але ще один шанс?
Це справжнє диво.
Допоможіть!
Мій чоловік! Допоможіть!
-Тихо. -На допомогу!
-Ми маємо йти. Вже. -Чекай.
Агов, Флінне.
Ви смачно пахнете.
Реально… дуже смачно.
Назад.
Арабське падло.
Допоможіть!
На допомогу!
-Лізо. -Татку?
Тату.
Біжи!
Тікай!
Біжи!
Навіщо вона це зробила?
Це неважливо.
Треба загасити цю пожежу.
Я не знаю.
Якщо ні, вона може…
Весь острів. З таким вітром, ми наче на пороховій діжці.
Усе може згоріти вщент, як у 84-му.
Не весь острів. Займеться лише західна частина,
та навіть тоді…
Церква ж не горіла у 84-му.
Одкровення.
«І засурмив перший Ангол, і вчинилися град та вогонь,
перемішані з кров'ю, і впали на землю».
«І спалилась третина землі, і згоріла третина дерев,
і всіляка зелена трава погоріла».
«А боязливих, невірних,
і мерзенних, і душогубів, розпусників, чарівників,
ідолян та неправдомовців – їхній пай буде в озері,
що горить вогнем та сіркою, а це є друга смерть!». Хай горить.
Хай усе горить.
Новий потоп.
Потоп з вогню, а Св. Патріка буде Ковчегом.
Громадяни Крокетта, добрі громадяни,
Вони знають, куди піти в бурю.
Бери її. Йдемо.
Навіщо?
Хвилини.
Якщо є човен, може, з мотором.
Катер, або щось таке.
Ми врятуємося.
Думаєш, ми встигнемо?
Я кажу, що все ж
з нами все буде гаразд.
Добре.
МАГАЗИН ОСТРОВА КРОКЕТТ
Це все, що в мене є.
І у мене.
Вони… Те, що вони роблять…
Але не ти.
-Ні, не я. -Звісно ні.
Я вже відчуваю це, Еде.
-У мене болить живіт. -Я знаю.
Я відчуваю це.
Це все, що мені лишилося? Бути твариною, що не може втриматися?
Коли я побачив їх у церкві,
то подумав, що вони ж не можуть нічого вдіяти.
Наче… Це щось неможливе.
Але це не так, Енні.
Я теж це відчуваю.
Я вмираю з голоду,
але я тримаюся.
Що б це не було,
воно не змінить того, хто ти є,
Вони палять усе.
Навіщо це робити? Я не розумію.
Сподіваюсь, діти встигли на човен.
І я сподіваюся.
Та ми ніколи не дізнаємось, чи не так?
Напевно, ні.
Вони встигли.
Я так вирішила.
Лізо!
Лізо, люба, це ж татко.
Якщо ти чуєш мене, йди на мій голос! Лізо, благаю!
Лізо!
Лізо, крихітко!
-Лізо, люба! -Лізо, прошу!
Все нормально. Можеш вийти.
Досить. Тихо.
Годі.
Лізо Скарборо!
Твій тато дуже переживає.
Лізо!
Передайте усім. Хто не встигне до сходу сонця до центру відпочинку,
більше сонця ніколи не побачить.
Зберіть причепи, усе.
Скоро світанок.
Ти прокинулась.
Хвала Богові.
І ви.
Монсеньйоре, духом ви сильніші за мене,
та якщо ви пробачите людям їхню провину, Отець Небесний пробачить вам вашу.
Тож, не мені судити.
Але все ж таки.
Ти їх випустила.
Я покажу вам.
«І винищив Бог усяку істоту на поверхні землі,
від людини аж до скотини, плазуна, аж до птаства небесного, вони стерлись з землі.
І зостався тільки Ной та те, що з ним у ковчезі було».
Св. Патріка – це не просто церква. Це Ковчег, монсеньйоре.
Я поставила ліжка у центрі відпочинку, для обраних.
Ми візьмемо човни, а потім,
як вівці серед вовків, як ви і казали,
будемо поширювати Слово Боже.
А хто визначить обраних?
Ми. Я і ви.
-А що з іншими? -Я й не знаю.
Не мені вирішувати.
Це між ними і Богом, чи не так?
Ні.
Перепрошую?
Ні, все не так.
-Не вигадуйте. -Ні, Беверлі, глянь на них.
-Ми – вовки. -Ні.
Прошу. Ні, тільки не ви, монсеньйоре.
Я помилявся. Ми помилялися. Ми маємо припинити це.
Ім потрібен очільник.
Гляньте на них. Вони загублені, без лідера, без наставника.
Це маєте бути ви, монсеньйоре. Це завжди були ви.
Ні! Я ніколи ним не був. У цьому і є суть священства.
Суть не в мені. Суть має бути в Богові!
Ну, гадаю, суть більше не у вас…
Він попереджав нас, чи не так?
Сам Ісус. Він застерігав нас від книжників, священиків.
У Матвія: «Отця собі теж не йменуйте на землі:
один вам Отець і Він на небі».
«Горе вам, лицеміри, книжники та фарисеї!».
Зміїіне болото.
Але ви, монсеньйоре…
Монсеньйоре Прюїт, це справді мало так бути?
Гадаю, чеснота є справжньою тільки тоді, коли вона дорого коштує.
І все до цього і йшло. Ви завжди були…
Ви завжди були останнім, найтяжчим іспитом моєї віри. Ви.
«Геть, сатано. Відступися від Мене,
ти спокуса Мені,
бо думаєш не про Боже, а про людське!»
Вавилонська блудниця.
Мати повій і усіх мерзот лона Землі.
Сподіваюся, ви двоє насолодитеся сходом.
-Що таке? -Нічого.
Ми готові. Затримай їх ще декілька хвилин.
Нам треба точне число обраних,
щоб знати, скільки човнів знадобиться.
Вони спалили човни.
Що?
Вони спалили усе.
Це… неважливо.
Вейд дістане пороми, коли знадобиться.
Хто саме?
Я люблю вас, мамо, тату.
Боже, бережи їх.
І наглядай за ними.
Бережи їхні серця, і зроби так, щоб вони не переймалися.
Боже, дай спокою моїм батькам.
Амінь.
Моя мама.
І мій тато.
І мій… брат.
Їх уже немає, чи не так?
Так.
Я…
Якби я знав, що то була остання вечеря,
я б поводився інакше.
Вони знають.
І хто ж це?
Говард?
Говард Гобс.
Глянь на себе. Мабуть, тяжко тобі довелося,
бідолашко.
Знаєш, я, певно, жодного разу тебе на месі не бачила,
та все ж тебе сьогодні благословили.
І врятували.
Охрестили. То як?
Сьогодні я вбив свою Джулі.
Ти вбив свою жінку?
І моїх синів. Я вбив своїх хлопців.
Я не хотіла б цього казати, але ти міг повернути їх,
як Стердж повернув тебе,
що взагалі-то ми робимо рідко…
Все нормально. Але так, ти міг їх врятувати.
Легко, взагалі-то, якби ти був людиною віри.
Я не знаю, що відбувається. Що відбувається?
Це кінець, пане Гобс.
Кінець усього.
І усі ті дні, коли ви не поклонялися,
ті дні повернули вас назад до Бога.
Засоби вашого спасіння завжди з вами.
Двері завжди були відчинені, та ви…
Ви нічого не робили.
Тож, так, у момент істини, ви не знали.
Зараз вони з Богом.
Вірте у це.
Бажаю вам миру і Божого милосердя.
Гадаю, для нього місця немає.
Я врятував його, Бев.
Він був добрим до мене.
Вибач, Гові. Вибач.
Я думав, може,
підемо прогуляємось.
До берега. Ти ж любиш воду.
Я знаю, що любиш.
І ти подивишся на схід.
Бог буде з тобою, обіцяю.
Це жахливо.
Агов.
Занесіть його!
Йди за мною, синку.
Ласкаво просимо до Св. Патріка.
Усіх!
Усім мають бути раді, якщо це Дім Божий.
Добре.
Вийди ззаду, через коридор. І йди до води.
Так і планувалося.
Я пишаюсь тобою.
Мені шкода, що я ніколи тобі цього не казав, але ми з мамою…
Я так тебе люблю.
І я так тобою пишаюся, і мені шкода,
що ми так і не взнали одне одного краще.
І мені.
Виходь ззаду. Я…
Вони збиралась…
Джоне.
Джоне?
Люба! О, Господи! Ні!
Ні! Саро! Саро.
Глянь на мене. Ні. Саро, люба.
Джоне.
Все гаразд. Ось.
Все буде гаразд.
Ні!
Моя крихітка. Боже!
Коли вона була малою, її улюбленим місцем на усьому острові
був маленький місток біля болота.
Той маленький міст.
Досить!
Ти огидна гадюка!
Ти спалиш нас у наших же домівках?
Я знала, у день, коли ти з'явився на острові,
ти саме так і зробиш.
Вбивця.
Я не можу дозволити цього. Це все.
Гадаю, це останній.
Голодна, так?
Брудна кров.
Ого.
Я вражена, ти не дочекався, поки ми усі зайдемо всередину,
щоб удосталь натішитись.
І вражена, що ти почав діяти, коли центр був пустий.
Але ж ні, чи не так?
Він не пустий.
Ні!
Агов.
Хлопче.
Ні.
У Біблії є слова, вони застрягли у мене в голові.
«Він змушує сонце сходити для злих і добрих».
Тату!
Тату.
Тату, вставай.
Має бути ще десь.
Ні, Бев. Немає ніякого «десь».
-Ти спалила їх. Ти спалила усе. -Ні, я…
Ми маємо знайти Лізу. Йдемо шукати Лізу.
Лізо.
Куди нам ще піти? Має бути інше місце.
-Має бути інше місце. -Його немає.
-Човни! -Човнів немає, Бев.
Агов, малий.
Ти в порядку?
Не думаю.
Гадаю, я…
Не впевнений, та здається, я вбив свою матір.
Так. Я заподіяв сьогодні щось, що мені…
Я щось зробив.
Пробачиш мені, малий?
Я пробачу тобі.
Давай. І ти, Гові.
Чекай.
Тату.
Там.
Йде на захід.
Тікає.
Тікає від світанку.
Думаєш, встигне? До світанку?
Тридцять миль?
Воно ж ледь летить…
Ні, не думаю.
Що буде?
Що?
Коли ми помремо.
Що буде?
Так, що, бляха, буде?
То що станеться, коли ми помремо, як думаєш, Ерін?
Що я думаю?
Саме так.
Я думаю.
У цьому і проблема.
У цьому проблема всього.
Це слово, «Я».
Це не слово.
Це неправильно, це…
Ні.
Як я забула?
Коли я це забула?
Тіло зупиняється по клітині за раз, та мозок продовжує запускати нейрони.
Маленькі блискавки, як феєрверк усередині,
і я думала, що буду впадати у відчай або відчувати страх, але ж ні.
Зовсім нічого.
Я занадто зайнята.
Саме зараз я зайнята. Спогадами.
Звісно.
Я пам'ятаю, що кожен атом у моєму тілі створено зірками.
Зрештою, це тіло – просто порожнеча,
а тверда речовина?
Це просто повільно вібруюча енергія, а мене там немає.
І не було.
Електрони мого тіла змішуються і пританцьовують,
з електронами землі піді мною, і повітря, яким я більше не дихаю.
І я пам'ятаю,
що немає сенсу в тім, де все це починається і завершується.
Я пам'ятаю, я енергія.
Не «я».
Моє ім'я, особистість, рішення, усе прийшло після мене.
Я була до цього, і буду після,
а усе інше – це картинки, підібрані дорогою.
Швидкоплинні мрії, відбиті на тканині мого вмираючого мозку.
А я – та блискавка, що стрибає між ними. Я – енергія, що розпалює нейрони,
і я повертаюся.
Тільки згадкою я повертаюсь додому.
Наче крапля води падає назад в океан.
Бо я завжди була його частиною.
Усі речі… частка.
Усі ми… частка.
Ти, я і моя мала, мої батьки,
усі хто колись був, кожна рослина, тварина, атом,
кожна зірка, галактика, усе це.
У Всесвіті більше галактик, ніж піщинок на пляжі.
І ось, що ми маємо на увазі, коли кажемо «Бог».
Єдиний.
Космос… і його безмежні сни.
Ми і є космос, що снить про себе.
Щоразу, коли я думаю про те, що моє життя – це просто сон.
Та я забуду про це. Як завжди.
Я завжди забуваю свої сни.
Та зараз, у цю секунду, я пам'ятаю,
в той момент, коли я згадую, я розумію все й одразу.
Часу немає. І смерті немає.
Життя – це сон.
Це бажання.
Що повторюється знову і знову… і так цілу вічність.
І я – усе це.
Я – усе.
Я – це я.
Пробач мені.
Я не відчуваю ніг.