PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Teprve před 50 lety
jsme se konečně vydali na Měsíc.
Vůbec poprvé jsme spatřili naši vlastní planetu.
Od té doby se počet lidí více než zdvojnásobil.
Tento seriál oslavuje zbývající přírodní zázraky
a odhaluje, co musíme zachovat,
aby lidé a příroda prosperovali.
Když si lidé postavili své první osady,
před nějakými 10 000 lety,
svět okolo nich, na souši i ve vodě,
byl plný života.
Po generace tato stabilní Rajská zahrada živila naše rostoucí civilizace.
Ale nyní se za dobu jediného lidského života
všechno změnilo.
Za posledních 50 let
poklesl počet divoké zvěře v průměru o 60 procent.
Poprvé v lidské historii
nemůžeme považovat stabilitu přírody za jasně danou věc.
Ale přírodní svět je odolný.
Stále zbývají obrovská bohatství.
A s naší pomocí se Země může uzdravit.
Ještě nikdy nebylo tak důležité pochopit, jak přírodní svět funguje
a jak mu pomoct.
JEDNA PLANETA
Na několika vzácných místech se stále daří
ohromnému počtu divoké zvěře.
Podél peruánského pobřeží Jižní Ameriky
se v milionových koloniích shromažďují mořští ptáci.
Jsou zde, aby zplodili mladé.
Ptáci každé ráno opouštějí své kolonie,
aby rybařili v jednom z nejúrodnějších moří na Zemi.
Jedná se o každodenní velkolepou migraci pěti milionů ptáků.
Obří hejna kormoránů a terejů hledají jedinou věc.
Sardele.
Terejové houf ryb kobercově bombardují.
Víc a víc ptáků se přidává ke krmícímu se šílenství.
Všichni ptáci se v tomto nesmírném shromáždění ocitli
kvůli silnému mořskému Humboldtovu proudu,
který sem směřuje z Antarktidy
a přináší s sebou bohaté živiny z hlubin oceánu.
Devadesát procent života v oceánech
nalezneme v mělkých mořích poblíž pobřeží.
Dál od souše
jsou moře povětšinou jen modrou pouští.
Ale i tyto vzdálené vody mohou být obohaceny
tím nejpřekvapivějším spojením se zemí.
Některé pouště,
často stovky kilometrů daleko od oceánu,
dodávají suroviny nutné k životu.
Každý rok vymetou větry dvě miliardy tun prachu do ovzduší.
Přinejmenším čtvrtina nakonec dopadne do moře.
Prach poskytuje živiny potřebné pro mikroskopické organismy,
jež jsou základem pro život v oceánech.
Delfíni prozkoumávají rozsáhlý, otevřený oceán
v honbě za poklady, které možná vznikly v dalekých pouštích.
Houf makrel objevil roj krunýřovek,
malých korýšů, živících se plovoucími mikroskopickými rostlinami oceánu.
A makrely jsou zase potravou pro delfíny.
Nutí makrely vyplavat blíž k hladině,
kde jsou na dosah ptáků.
Buřňáci.
Křídla, která normálně pohánějí ptáky vzduchem,
je nyní pohánějí do hloubky až šesti metrů.
Zatímco ptáci útočí na horní část houfu,
delfíni napadají spodek.
Po 20 minutách hodování
jsou už predátoři z moře a ze vzduchu...
nasycení.
Stabilita života na naší planetě
závisí na takovýchto spojeních mezi různými biotopy.
Voda vypařující se z povrchu moře
se kondenzuje do velkých mraků,
které ji nakonec jako sladkou vypustí formou deště.
Ale tyto životodárné deště nepokrývají zemi rovnoměrně.
Tato rozlehlá solná pláň v Africe
tu zbyla po starodávném jezeře.
Je naprosto bez vody a horká jako pec.
Jen pár míst je životu méně příznivých.
Protíná jí několik cest, ušlapaných zvířaty, kteří neúspěšně hledají vodu.
Avšak jednou za čas se celá krajina promění.
Solnou pláň promáčí obrovská záplava.
Pohánění nějakým neznámým signálem
sem z dálky několika tisíc kilometrů přiletí hejna plameňáků malých.
Řasy, kterými se plameňáci živí, zde nečinně leží jako spory v prachu.
Ale co je důležité, ptáci sem přiletěli mít mladé.
Perfektní podmínky mohou nastat jednou za dekádu.
Ptáci hnízdí na ostrově daleko od pobřeží.
Vytvoří kopečky z bláta, na které postaví svá vejce.
Jsou tak o trochu chladnější, než kdyby byla na zemi.
Voda obklopující ostrov
je tak slaná, že si do ní predátoři netroufnou,
takže hnízda jsou v bezpečí.
O 30 dní později se vylíhnou tisíce ptáčat.
Nemají ale žádný úkryt před spalujícím sluncem.
Voda, která kdysi obklopovala ostrov a ochraňovala je,
nyní zcela vyschla.
Poslední vylíhlé mládě vylézá do zoufale krutého světa.
Dorůstající ptáčata musí nějak najít sladkou vodu.
Ještě nedokáží létat, takže musí po svých. Vede je několik dospělých.
Budou muset ujít možná až 50 kilometrů.
Některá nedokáží držet krok.
Okolo nohou jim ztuhla sůl.
Navzdory všemu se většina ptáčat
po několikadenní chůzi nakonec k sladké vodě dostane.
Je to konec dlouhé výpravy,
ale to je jen první ze zkoušek, které na tyto plameňáky uvalí
nepravidelnost dešťů.
Když jsou srážky předvídatelnější a jistější,
život může bohatěji vzkvétat.
V počtu i v různorodosti.
Pláně Národního parku Serengeti živí více než milion pakoňů.
Stáda následují sezónní deště
a spásají nově vyrostlou trávu, která díky dešťům vyroste.
Každý rok samice během tří týdnů
porodí víc jak čtvrt milionu mláďat.
Tento mladík je starý jen několik dní.
Hraní posiluje jeho nohy na dlouhou cestu, která na něj čeká.
Mládě musí zůstat blízko matky.
Bez jejího mléka by vyhladovělo.
A stáda se neustále přesouvají.
Následují deště přesunující se po pláních,
aby nalezla čerstvé pastviny.
Nakonec dorazí k lesnaté oblasti.
Psi hyenovití.
Mláďata pakoňů jsou jejich oblíbenou pochoutkou.
A psi mají hlad.
Mládě musí zůstat s matkou, aby bylo chráněno stádem.
Psi mají neuvěřitelnou výdrž,
ale mládě je bráněno stádem.
Potřebují ho izolovat.
Matka psům zatarasí cestu a ochraňuje svoje mládě.
Prchá do bezpečí.
Jen tak tak se zvládne vrátit zpátky do stáda.
Budoucnost celé této migrace závisí na pravidelnosti dešťů,
ale také na existenci velkých otevřených travnatých plání,
přes které se stáda vydávají na náročná putování.
Na místech, kde přes rok vydatně prší, rostou lesy.
V teple tropů
živí jedinečnou bohatost života.
Polovina všech druhů suchozemských živočichů
žije v těchto ustálených světech.
Jejich neskutečná rozmanitost je dechberoucí.
Ještě stále jsme neobjevili
všechny druhy žijící v deštných pralesích.
Vztahy, které mezi nimi panují, jsou nesčetné a komplexní.
Květy rostlin často závisí na opylování zvířaty
a tato intimní spojení
jsou stejně důležitá jako ta velká a komplexní.
Toto jsou pasti.
Květy ve tvaru kbelíků vytvořené orchidejí.
Každý rudý kbelík je naplněný mastnou kapalinou, která kape shora.
Čmelák kmene Euglossini potřebuje pronikavý parfém, aby okouzlil samičku
a orchideje mu ho poskytují.
Ale kbelík je kluzký
a kapalina, do které čmelák spadl, je lepkavá.
Jediná cesta ven
je skrze úzký tunel.
Při výlezu je čmelák v pevném sevření,
což rostlině poskytne dostatek času, aby na jeho záda přilepila prašné váčky.
Pyl orchideje je tak přenesen na jinou rostlinu
a čmelák je odměněn parfémem, se kterým se může dvořit dámě,
jakmile se vzpamatuje.
V deštných pralesích roční období nepoznáte.
Prales v té či oné formě poskytuje jídlo po celý rok.
Jsou tu takové zásoby, že samičky některých ptáků
dovedou vychovat svá mláďata naprosto samy,
a to umožňuje samečkům trávit veškerý čas vábením samiček.
Jako pipulkovití.
Existuje víc než 50 různých druhů.
Každý z nich má svůj vlastní, vysoce propracovaný tanec.
Sameček pipulky zlatokrké začne vyčištěním tanečního parketu.
S příletem samičky započne svoje taneční číslo.
Skáče z jedné pozice na druhou.
Samička kontroluje každý detail.
Nakonec předvede svou specialitu.
Salto vzad...
s otočkou.
Dokonalost.
Sameček pipulky červenohlavé má velmi odlišné představení.
Bude se tak trochu klouzat.
A luskat křídly.
Zdá se, že to na ni nezapůsobilo.
Už viděla dost.
Nejsložitější taneční číslo má sameček pipulky modré.
Alfa samec je podporován třemi mladšími tanečníky.
Cvičí spolu téměř každý den.
Během zkoušek
stojí na místě samičky mladý sameček s mladistvým opeřením.
Tanec musí být perfektně synchronizovaný.
Alfa samec je spokojený,
a tak mohou předvést svůj tanec samičce.
V kolotoči pohybů je každý sameček chvíli vepředu.
Závěrečný pohyb předvede alfa samec.
Stačilo to?
Jak se rozhodne?
Je to...
ano!
Skvělé týmové úsilí.
Tropické deštné pralesy pokrývají pouhých sedm procent zemské plochy.
Daleko od tropů, kde je počasí sezonní a chladnější, jsou lesy velmi odlišné.
Největší z nich je tajga,
táhnoucí se přes Severní Ameriku a Eurasii.
Během mrazivého sevření nemůže růst.
Tajga je důležitým útočištěm
pro poměrně málo druhů, které zde dokáží přežít.
S blížící se zimou
se sob polární, pasoucí se na otevřené tundře na severu,
přesouvá na jih do tajgy, kde hledá jídlo a úkryt.
Teploty zde mohou klesnout pod 40 stupňů Celsia.
Les poskytne trochu ochrany před tím nejhorším počasím.
Sobi teď už ale necestují sami.
Vlci.
V lese žijí celý rok.
V zimě se specializují na lov sobů.
Musí najít ty nejčerstvější stopy.
Vyhýbají se hlubokému sněhu, a tak se pohybují rychle.
Drží se tvrdého, soby ušlapaného sněhu.
Tento vlk našel čerstvou stopu.
Sobi musí být blízko.
Stádo se rozhodne odpočinout si na zamrzlém jezeře.
Na otevřeném prostranství uvidí blížící se nebezpečí.
A my o vlku. Už jsou tady.
Začnou testováním sobů. Hledají jakoukoli slabinu.
Na otevřeném jezeře jsou sobi rychlejší,
a tak je vlci vyhánějí zpět do lesa.
V hlubokém sněhu je postup mnohem náročnější a pomalejší.
Vlci, schovaní za stromy, se mohou víc přiblížit.
Hon začíná.
Smečka se musí rozhodnout, na jakého konkrétního soba zacílit
a jakou stopu zvolit.
Jak se sobi rozprchnou,
zvolí vlčí alfa samec špatnou zatáčku.
Je to osudová chyba a vlci zanechají stíhání.
S příchozím jarem se sobi vydají nazpátek na sever.
Vlky a les zanechají za sebou.
Na své cestě do tundry ujdou 600 kilometrů přes hory.
Opět tam poroste jarní tráva
a budou tam mít mladé.
Ale tato stěhování jsou jen stínem těch minulých.
Za posledních 20 let přišlo stádo o téměř 70 procent svých členů.
Jejich svět a celá naše planeta se nyní rychle mění.
V nejodlehlejších polárních extrémech
se nachází zmrzlé divočiny Antarktidy a Arktidy.
I když mnohým z nás mohou připadat vzdálené,
stabilita těchto ledových pustin je klíčová pro veškerý život na této planetě.
Avšak za pouhých 70 let se věci změnily hrozivým tempem.
Polární regiony se oteplují rychleji než jakákoli jiná část Země.
Arktida na severu je zamrzlým oceánem.
A mořský led, na kterém závisí veškerý místní život,
mizí.
Lední medvědi se specializují na lov tuleňů v zamrzlém oceánu.
Ovšem jejich svět se jim nyní doslova rozpouští pod nohama.
Mořský led taje každý rok,
ale nyní k tomu dochází dříve
a omezená lovecká sezóna medvědů se zkracuje.
To má už teď silný dopad.
Mláďata vyrůstají vyhublá,
což snižuje jejich šanci na přežití.
Během života těchto medvíďat
může být Arktida v létě z velké části bez mořského ledu.
Nemizí jen mořský led.
I ledovce se rychle mění.
Toto je Grónsko,
rozlehlá plocha ledu o velikosti pětiny Spojených států.
Tento ledovcový led spolu s mořským ledem
chrání naši planetu odrážením solární radiace pryč z povrchu,
čímž zabraňuje Zemi v přehřátí.
Ale Arktida se dramaticky ohřívá.
Přední okraj Velkého ledovce možná působí nehybně,
ale ledovce se mohou pohybovat rychlostí až 45 metrů za den.
Tento ledovec se tyčí sto metrů nad vodou
a pod hlubinou se táhne do hloubky 400 metrů.
Během posledních 20 let přichází Grónsko o led
a rychlost této ztráty se zvyšuje.
Tyto masivní pády ledu z vrcholu ledovce
jsou pouhou předzvěstí mnohem větší události.
Více jak kilometrový úsek ledovcového čela
se začíná telit.
Z hlubiny 400 metrů se vzedme skrytý led.
Telení ledovce o velikosti mrakodrapu
generuje kolosální přílivovou vlnu.
Během 20 minut se odlomí 75 milion tun ledu.
Ledovce vždy vypouštěly do oceánu led,
ovšem teď k tomu dochází dvakrát rychleji
než před deseti lety.
Led nyní vypouští obrovské množství sladké vody do všech moří světa,
zvyšuje hladiny moří, mění slanost vody a narušuje mořské proudy.
Bez Humboldtova proudu by pobřeží Peru bylo tiché.
Ptačí podívaná by skončila.
Všude na naší planetě jsou narušovány zásadní spoje.
Přicházíme o stabilitu, na které závisí náš život i život zvířat.
Co se bude dít za dalších 20 let,
rozhodne o budoucnosti veškerého života na Zemi.
Zbytek tohoto seriálu prozkoumá ty nejdůležitější biotopy naší planety
a oslaví život, který stále dovedou uživit.
Odhalíme, co musí být zachováno,
jestli máme zajistit budoucnost, ve které můžou lidé a příroda prosperovat.
Navštivte prosím ourplanet.com,
kde zjistíte, jak může Země znovu prosperovat.