EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
For blot 50 år siden rejste vi endelig til månen.
For allerførste gang så vi ned på vores egen planet.
Siden da er Jordens befolkning mere end fordoblet.
Denne serie hylder de resterende vidundere
og afslører, hvad vi må bevare
for at sikre, at mennesker og natur trives.
Da mennesket anlagde de første bopladser for omkring 10.000 år siden,
var landet og havet omkring dem fuld af liv.
I generationer gav dette stabile paradis næring til vores voksende civilisation.
Men på blot én enkelt generation
er alt dette ændret.
I de seneste 50 år
er antallet af vilde dyr faldet med 60 % i gennemsnit.
For første gang i menneskets historie
kan naturens stabilitet ikke længere tages for givet.
Men naturen er hårdfør.
Der er stadig stor rigdom.
Og med vores hjælp kan planeten komme sig.
Det har aldrig været vigtigere at forstå, hvordan naturen fungerer,
og hvordan vi kan hjælpe.
ÉN PLANET
Der er stadig et utroligt rigt dyreliv nogle få fantastiske steder.
Langs Perus kyst i Sydamerika
samles millioner af havfugle i kolonier.
De kommer her for at yngle.
Hver morgen forlader de kolonierne
for at fiske i et af de mest fiskerige have på Jorden.
En utrolig daglig migration af fem millioner fugle.
De enorme flokke af skarver og blåfodede suler søger alle det samme.
Ansjoser.
Sulerne tæppebomber stimerne.
Flere og flere fugle slutter sig til madorgiet.
Alle i denne umådelige forsamling er her,
fordi en kraftig havstrøm, Humboldtstrømmen,
kommer op fra Sydpolen
fyldt med næring fra havets dyb.
90 % af livet i havene findes på lavt vand nær kysten.
Længere fra land er havene for det meste som en blå ørken.
Men selv dette fjerntliggende vand kan beriges
af en uventet forbindelse til land.
Nogle ørkener, der ofte ligger hundredvis af kilometer fra havet,
leverer grundstenen til liv.
Hvert år hvirvler vinde to milliarder ton støv op i luften.
Mindst en fjerdedel af støvet ender til sidst i havet
og giver næring til de mikroskopiske organismer,
der danner grundlaget for livet i havet.
Delfiner udforsker det enorme åbne hav
i jagten på den næring, som fjerne ørkener kan have ernæret.
En stime makreller har opdaget en sværm af krill.
Det er de små krebsdyr,
som lever af havets mikroskopiske flydende planter.
Makrellerne er selv føde for delfinerne.
De jager makrellerne op mod havoverfladen, hvor de kan nås af fugle.
Stormfugle.
De vinger, der normalt svinger dem op i luften,
kiler dem nu seks meter ned i vandet.
Mens fuglene tager for sig fra toppen...
...angriber delfinerne nedefra.
Efter 20 minutters spisning
er rovdyrene i både luften og havet mætte.
Stabiliteten af liv på vores planet
afhænger af disse forbindelser mellem forskellige habitater.
Vand fordamper fra havets overflade
og kondenseres i store skyer.
Skyerne afgiver til sidst ferskvand i form af regn.
Denne livgivende regn er dog ikke jævnt fordelt på landjorden.
Denne enorme saltslette i Afrika
er den eneste rest af en for længst forsvundet sø.
Der er intet vand, og der er stegende hedt.
Kun få steder på land er det sværere at leve.
Den krydses af nogle få spor fra dyr, der søger vand uden held.
Men en sjælden gang imellem forandres hele landskabet.
Et kæmpe skybrud oversvømmer sletten.
Ansporet af et ukendt signal
kommer flokke af små flamingoer fra tusindvis af kilometer væk.
De alger, flamingoerne lever af, har ligget i dvale i støvet.
Men vigtigst af alt er, at de kommer for at yngle.
Perfekte forhold opstår måske én gang hvert årti.
Fuglene bygger rede på en ø langt fra kysten.
De bygger mudderbunker, der hæver deres æg
og holder dem en anelse køligere, end hvis de lå direkte på jorden.
Vandet omkring øen er så saltholdigt, at rovdyr ikke vover sig derud.
Så rederne er i sikkerhed.
30 dage efter udklækkes tusindvis af unger.
Men der er intet ly for den brændende sol.
Vandet, der omkransede øen og beskyttede dem,
er nu helt forsvundet.
De sidst udklækkede går et barskt liv i møde.
Ungerne er nødt til at finde ferskvand at drikke.
De kan endnu ikke flyve, så de må gå anført af nogle af de voksne.
De skal måske gå 50 km.
Nogle kan ikke følge med.
Saltet har samlet sig på deres ben.
De fleste unger finder på trods af alt
til sidst ferskvand efter flere dages gåtur.
Det er enden på en lang rejse.
Men det er kun den første udfordring, disse flamingoer står overfor
på grund af det ustabile regnvejr.
Er regnvejr mere forudsigeligt og sikkert,
er der langt bedre livsbetingelser,
og både antal og arter kan vokse.
Serengeti-sletten i Østafrika giver liv til over en million gnuer.
Flokkene følger sæsonregnen
og spiser det nye græs, der spirer efter regnen.
Hvert år i en periode på tre uger
føder hunnerne over en kvart million kalve.
Denne kalv er kun få dage gammel.
Leg styrker dens ben til den lange rejse, der ligger forude.
Kalven skal være tæt på sin mor.
Uden hendes mælk sulter den.
Og flokkene er altid på farten.
De følger regnen tværs over sletten for at finde frisk græs.
Til sidst når de skovområderne.
Hyænehunde.
Gnu-kalve er et yndlingsbytte.
Og hyænehundene er sultne.
Kalven skal blive hos sin mor, beskyttet inde i flokken.
Hyænehundene er utroligt udholdende.
Men kalven forsvares af flokken.
Kalven skal skilles fra flokken.
Moren spærrer for hyænehundene og skærmer sin kalv.
Den spurter i sikkerhed.
Den når lige at komme tilbage til flokken.
Fremtiden for denne vandring afhænger af regnens regelmæssighed,
men også af den fortsatte eksistens af de åbne græsområder,
flokkene foretager deres lange vandringer på.
De steder, hvor regnen falder i rigelige mængder hele året, vokser skovene.
Og i tropernes varme giver de næring til en overflod af liv uden sidestykke.
Halvdelen af alle landlevende dyrearter bor i disse stabile områder.
Alene diversiteten er forbløffende.
Vi har endnu ikke optegnet alle de arter, der findes i de tropiske skove.
Forholdet mellem dem alle er flersidigt og komplekst.
Planter er ofte afhængige af, at dyr bestøver deres blomster.
Og disse nære relationer er lige så vigtige som de globale.
Dette er fælder.
Blomster formet som spande skabt af en orkidé.
Hver røde spand er fyldt med en olieagtig væske, der drypper ned.
Han-orkidébier skal bruge en parfume til at imponere hunnerne med...
...og orkidéen er leveringsdygtig.
Men spanden er glat...
...og bien falder ned i en klistret væske.
Den eneste vej ud går igennem en smal tunnel.
På vejen ud holdes bien helt tæt...
...så planten får tid nok til at klistre pollensække på biens ryg.
Orkidéen får flyttet sin pollen til en anden plante.
Bien får sin parfume, og når den er frisk igen,
kan den kurtisere en hunbi.
Der er ingen udtalte årstider i en regnskov.
Den leverer føde af en eller anden art året rundt.
Der er så meget næring, at nogle fuglehunner
kan opfostre deres unger helt alene,
så hannerne kan bruge al deres tid på at tiltrække hunner.
Som manakinerne gør.
Der er over 50 forskellige arter,
der hver har sin egen meget omfattende danserutine.
Den gyldenhovedede manakin begynder med at rydde dansegulvet.
En hun ankommer, og han lægger ud med at springe fra gren til gren.
Hun holder øje med alle detaljer.
Til sidst udfører han sin særlige bevægelse.
Baglæns saltomortale...
...med en drejning.
Perfekt.
Den rødhovedede manakin har et andet nummer.
En slags glidegang.
Med vingeknips.
Men det virker vist ikke.
Hun har set rigeligt.
Den mest komplicerede dans udføres af den blå manakin.
Førerhannen bakkes op af tre yngre dansere.
De øver sammen næsten hver dag.
Under prøverne optræder en ung han i ungfugledragt i rollen som hunnen.
Dansen skal være helt synkron.
Førerhannen er tilfreds...
...og de er klar til at danse for en hun.
Hannerne skiftes til at stå forrest.
Førerhannen udfører den afsluttende del.
Har de gjort nok?
Hvad siger hun?
Det er...
...et ja!
En flot holdpræstation.
Tropiske skove dækker kun syv procent af Jorden.
Andre steder, hvor vejret er mere sæsonbetonet og køligere,
er skovene helt anderledes.
Den største er den boreale skov,
der strækker sig tværs over Nordamerika og Eurasien.
Den kan ikke vokse i vinterens kulde.
Skovene er et vigtigt tilflugtssted
for de relativt få arter, der kan overleve her.
Som vinteren nærmer sig,
trækker græssende rensdyr på den åbne tundra i nord
sydpå til skoven for at finde føde og ly.
Herude kan temperaturen komme ned under -40 grader Celsius.
Skoven giver en smule ly for det værste vejr.
Men nu er rensdyrene ikke alene mere.
Ulve.
De lever i skoven hele året.
Om vinteren er deres speciale at jage rensdyr.
De må finde de nyeste spor.
De bevæger sig hurtigt ved at undgå den dybe sne
og gå i de spor, rensdyrene har lavet.
Denne ulv har fundet en frisk fært.
Rensdyrene må være tæt på.
Flokken vælger at holde pause på en tilfrosset sø.
I det åbne kan de se, hvis rovdyr nærmer sig.
Og ulvene indhenter dem da også.
De begynder at teste rensdyrene for at finde et svagt punkt.
På den tilfrosne sø kan rensdyrene løbe fra ulvene.
Så ulvene tvinger dem ind i skoven.
Her i den dybe sne er det sværere og går langsommere.
Og i skjul af træerne kan ulvene komme tættere på.
Jagten er gået ind.
Ulveflokken må beslutte sig for et rensdyr...
...og et spor at følge.
Da rensdyrene spredes...
...tager førerulven en forkert vej.
En afgørende fejl, og ulvene opgiver jagten.
Foråret er på vej, og rensdyrene trækker igen nordpå
og efterlader ulvene og skoven bag sig.
De går 600 km og krydser bjerge for at nå tundraen,
hvor forårsgræsset vokser, og de kan kælve.
Disse vandringer er dog kun en skygge af sig selv.
Flokken er reduceret med næsten 70 % i løbet af de seneste 20 år.
Deres verden, og hele planeten, er i hastig forandring.
På Jordens yderpunkter
ligger de frosne vildmarker, Sydpolen og Nordpolen.
De synes nok fjerne for mange af os,
men stabiliteten i disse iskolde ødemarker er afgørende for alt liv på Jorden.
På blot 70 år er der sket forandringer i et skræmmende tempo.
Polarområderne opvarmes hurtigere end noget andet sted på Jorden.
Nordpolen er et tilfrosset hav.
Og havisen, som alt liv her afhænger af,
forsvinder.
Isbjørne er eksperter i at jage sæler på det frosne hav.
Men denne verden smelter nu bogstaveligt talt væk under fødderne på dem.
Havisen bryder op hvert år, men det sker nu tidligere,
og bjørnenes korte jagtsæson bliver kortere.
Det har allerede store konsekvenser.
Ungerne er undervægtige.
Det mindsker chancen for at overleve.
I disse ungers levetid
kan Nordpolen om sommeren blive stort set fri for havis.
Ikke kun havisen forsvinder.
Indlandsisen ændres også hurtigt.
Dette er Grønland.
En enorm iskappe på størrelse med en femtedel af USA.
Denne gletsjeris og havisen
beskytter Jorden ved at reflektere solstråling væk fra overfladen,
så Jorden ikke overophedes.
Men Nordpolen opvarmes voldsomt.
Den yderste kant af Store-gletsjeren ser måske helt rolig ud,
men gletsjere kan flytte sig op til 45 meter om dagen.
Der, hvor denne gletsjer møder havet, tårner den sig 100 meter op over havet,
og den fortsætter endnu 400 meter ned under havet.
Grønland har mistet is i de seneste 20 år.
Og istabet går hurtigere og hurtigere.
De enorme isklumper, der brækker af toppen,
er kun starten på noget endnu større.
En over 1 km lang kant forrest på gletsjeren
er ved at brække af.
De 400 meter is under overfladen presses opad.
Kælvingen af et isbjerg på størrelse med en skyskraber
skaber en enorm tidevandsbølge.
På 20 minutter brækker 75 millioner ton is af.
Gletsjere har altid sendt is ud i havet,
men nu sker det næsten dobbelt så hurtigt som for ti år siden.
Rundt om i verden sender is nu enorme mængder ferskvand ud i havet,
så vandstandene stiger, saltindholdet ændres, og havstrømme forstyrres.
Uden Humboldtstrømmen ville Perus kyst ligge stille hen.
Havfugleforsamlingerne ville være fortid.
Overalt på Jorden forstyrres vitale forbindelser.
Den stabilitet, vi og alt liv er afhængige af, forsvinder.
Det, vi gør i de næste 20 år...
...vil afgøre fremtiden for alt liv på Jorden.
Resten af denne serie ser på Jordens vigtigste habitater
og hylder det liv, de fortsat understøtter.
Vi afslører, hvad der må bevares,
hvis vi vil sikre en fremtid, hvor mennesker og natur kan trives.
Besøg ourplanet.com for mere viden om, hvordan Jorden kan trives igen.
Tekster af: Pia C. Hvid