EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
For bare 50 år siden
våget vi oss endelig opp til månen.
For aller første gang ser vi ned på vår egen planet.
Siden den gang har menneskepopulasjonen mer enn doblet seg.
Denne serien vil feire de naturlige underverkene som er igjen,
og avdekke hva vi må bevare
for å sikre at folk og natur trives.
Da mennesket bygde sin første bosetting,
for rundt 10 000 år siden,
var verden rundt dem, på land og i sjøen,
fullt av liv.
I generasjoner har denne stabile harmonien næret våre voksende sivilisasjoner.
Men nå, i løpet av bare ett menneskes levetid,
har alt det forandret seg.
I løpet av de siste 50 årene
har populasjonen av ville dyr gjennomsnittlig gått ned 60 prosent.
For første gang i menneskets historie
kan naturens stabilitet ikke lenger bli tatt for gitt.
Men naturen er motstandsdyktig.
Fantastiske overfloder finnes fremdeles.
Og med vår hjelp kan planeten leges.
Det har aldri vært så viktig å forstå hvordan naturen fungerer,
og hvordan vi kan hjelpe den.
ÉN PLANET
Ville dyr lever fortsatt i forbløffende antall
på noen dyrebare steder.
Langs den peruanske kysten i Sør-Amerika,
samles sjøfugler i millioner av kolonier.
De kommer hit for å hekke.
Hver morgen drar fuglene fra koloniene sine
for å fiske i et av de rikeste havene på jorden.
Det er en forbløffende daglig migrasjon på fem millioner fugler.
De store flokkene med skarver og sulaer leter alle etter én ting.
Ansjos.
Sulaene bombarderer stimene.
Flere og flere fugler blir med på matfesten.
Hele denne enorme samlingen er her
fordi en kraftig havstrøm, Humboldten,
flommer opp fra Antarktis
og tar med seg rike næringsstoffer fra havdypet.
Nitti prosent av livet i havet
finnes på grunt vann nær kysten.
Lenger unna land
er havet for det meste en blå ørken.
Men til og med disse farvannene kan ha
en svært uventet forbindelse til land.
Noen ørkener,
ofte hundrevis av kilometer fra havet,
tilbyr råvarene for liv.
Hvert år feier vinden med seg to milliarder tonn støv opp i himmelen.
Minst en fjerdedel av det faller etter hvert ned på havet,
og gir næringsstoffer som trengs av de mikroskopiske organismene
som er grunnlaget for havets liv.
Delfiner utforsker det enorme, åpne havet
på leting etter overfloden som kan ha blitt sendt av fjerne ørkener.
En makrellstim har funnet en sverm av krill,
de små krepsdyrene
som lever på havets flytende mikroskopiske planter.
Men makrellen er mat for delfinene.
De driver makrellen mot overflaten
og inn i rekkevidden til fugler.
Lirer.
Vingene som vanligvis driver fuglene gjennom luften
driver dem nå seks meter ned i vannet.
Mens fuglene plukker fra toppen av stimen,
angriper delfinene undersiden.
Etter 20 minutter med fråtsing
har rovdyrene fra både havet og luften
blitt mette.
Stabiliteten til livet på planeten vår
er avhengig av slike forbindelser mellom forskjellige habitater.
Vann som fordamper fra havoverflaten
kondenseres og danner store skyer,
og de slipper etter hvert ut det ferskvannet som regn.
Men det livgivende regnet er ikke jevnt spredt over landområdet.
Denne enorme saltsletten i Afrika
er alt som gjenstår av en eldgammel innsjø.
Den er fullstendig vannløs og varm som en ovn.
Få områder på land er mer fiendtlig mot liv.
Det finnes noen stier som er laget av dyr på en mislykket søken etter vann.
Men ganske så sporadisk forvandles hele landskapet.
En gigantisk oversvømmelse skyller over saltsletten.
Utløst av ukjente signaler,
ankommer flokker med dvergflamingoer fra tusenvis av kilometer unna.
Algen som flamingoene spiser, har ligget i dvale som sporer i støvet.
Men det aller viktigste er at fuglene er her for å hekke.
Perfekte forhold kan forekomme bare en gang i tiåret.
Fuglene hekker på en øy langt fra kysten.
De bygger hauger av gjørme som hever eggene deres
for å holde dem bare så vidt kjøligere enn på bakkenivå.
Vannet som omringer øya,
er så salt at rovdyr ikke våger seg i det,
så redene forblir trygge.
Tretti dager senere begynner tusenvis av kyllinger å klekke.
Men det finnes ikke noe ly fra den brennende solen.
Vannet som en gang omringet øya deres og beskyttet dem,
har nå blitt helt uttørket.
De siste som klekkes, trår ut i en særdeles tøff verden.
På en eller annen måte må de voksende kyllingene finne ferskvann å drikke.
De kan ikke fly helt enda, så de må gå, ledet av de voksne.
De må kanskje vandre i 50 kilometer.
Noen klarer ikke å holde følge.
Saltet har størknet rundt bena deres.
De fleste av kyllingene, til tross for alt,
og etter å ha gått i flere dager, når ferskvann.
Det er slutten på en lang reise,
men bare den første prøvelsen som blir pålagt disse flamingoene
av regnets uregelmessighet.
Hvis regnet var mer forutsigbart og sikkert,
kunne liv ha blomstret enda mer,
både i antall og mangfold.
På Serengetislettene i Øst-Afrika lever det over en million gnuer.
Flokkene følger sesongregnet
og beiter på det nye gresset som kommer i kjølvannet.
Hvert år, i løpet av en treukersperiode,
føder hunnene over en kvart million kalver.
Denne unge kalven er bare et par dager gammel.
Leking styrker beina til den lange reisen som venter.
Kalven må holde seg nær moren sin.
Uten melken hennes sulter den.
Og flokkene er alltid på reisefot.
De følger regnet mens de vandrer over slettene
for å finne ferskt beite.
Etter hvert når de skogområdet.
Hunder på jakt.
Gnukalver er favorittbyttet.
Og hundene er sultne.
Kalven må holde seg hos moren sin, beskyttet av flokken.
Hundene har utrolig utholdenhet,
men kalven er beskyttet av flokken.
De må få kalven alene.
Moren blokkerer hundene, og beskytter kalven sin.
Den prøver å løpe i sikkerhet.
Og den klarer så vidt å komme seg tilbake til flokken.
Fremtiden til hele migrasjonen avhenger av regnets regelmessighet,
men også eksistensen til de store åpne gresslettene
som flokkene vandrer over på den omfattende reisen sin.
På steder med rikelig med regn vokser det skoger,
og i den tropiske varmen
opprettholder de en enestående overflod av liv.
Halvparten av alle artene landslevende dyr
lever i disse stabile verdenene.
Mangfoldet er utrolig.
Vi har fremdeles ikke kategorisert
alle artene som lever i den tropiske skogen.
Forholdet mellom alle er mangfoldig og kompleks.
Planter avhenger ofte av dyr til å pollinere blomstene deres.
Disse intime forbindelsene
er like viktige som de store globale.
Dette er feller.
Blomster formet som bøtter, produsert av en orkidé.
Hver røde bøtte er fylt med en oljeaktig væske som drypper ovenfra.
Hannorkidebier trenger en sterk parfyme for å imponere hunnene,
og orkideene gir dem det.
Men bøtten er glatt
og væsken som bien har falt oppi er klissete.
Den eneste måten å komme seg ut på
er gjennom en trang tunnel.
I det den kommer ut, blir bien klemt fast,
og det gir planten nok tid til å lime fast pollensekker på biens rygg.
Da får orkideen pollenet sitt ført over til en annen plante,
og bien blir belønnet med en parfyme som, når den får tilbake styrken sin,
kan oppvarte en hunn.
Det er ingen markerte sesonger i regnskogen.
Den produserer mat i en eller annen form året rundt.
Den er så rik at noen hunnfugler
klarer å fostre opp unger helt alene,
og det gjør at hannene kan bruke all sin tid på å tiltrekke seg hunner,
som manakiner gjør.
Det finnes over 50 forskjellige arter,
hver med sin egen svært forseggjorte danserutine.
Gullkappemanakinen starter med å rydde dansegulvet.
En hunn ankommer og han starter rutinen sin,
og skyter seg fra en pinne til en annen.
Hun studerer hver detalj.
Endelig utfører han signaturtrinnet sitt.
En baklengs salto
med vri.
Perfeksjon.
Rødhettemanakinen har en ganske ulik opptreden.
Det er en slags åling.
Med knipsing.
Men det ser ikke ut til å fungere.
Hun har sett nok.
Den mest komplekse rutinen er den som er laget av blåmanakinen.
Hovedhannen får hjelp av tre juniordansere.
De øver sammen nesten hver dag.
På øvingene
er det en hann i en ungdommelig fjærdrakt som spiller hunnen.
Dansen må være helt synkronisert.
Når hovedhannen er fornøyd,
er de klare til å presentere dansen til en hunn.
I en karusell av bevegelser viser hannene seg frem.
Hovedhannen utfører det siste trinnet.
Har de gjort nok?
Hva blir beslutningen?
Det ble
et ja!
En god laginnsats.
Tropiske skoger dekker bare sju prosent av planetens landområde.
Langt unna tropene, der været er sesongbasert og kjøligere,
er de svært annerledes.
Den største av alle er den boreale barskogen
som strekker seg over Nord-Amerika og Eurasia.
Den kan ikke vokse i den iskalde vinteren.
Skogene er et viktig tilfluktssted
for de relativt få artene som klarer å overleve her.
Etter hvert som vinteren nærmer seg,
drar villreinen som beiter i den åpne tundraen i nord
sørover til skogen for å finne mat og ly.
Her kan temperaturen synke til under -40 grader celsius.
Skogen gir litt beskyttelse fra det verste været.
Men nå reiser ikke villreinen alene.
Ulver.
De lever i skogen året rundt.
Og på vinteren spesialiserer de seg på å jakte villrein.
De må finne de ferskeste sporene.
De beveger seg fort ved å unngå den dype snøen
og holde seg til den nedtråkkede stien som villreinen har laget.
Denne ulven har fått lukten av noe.
Villreinen er nok nærme.
Flokken velger å ta en pause på en frossen innsjø.
Ute i det åpne vil de få øye på farer når de nærmer seg.
Og ulvene tar dem etter hvert igjen.
De begynner å teste villreinen og ser etter svakheter.
Ute på den åpne innsjøen, kan villreinen løpe fra ulvene,
så ulvene driver dem tilbake inn i skogen.
Her, i den dype snøen, er fremdriften mye tøffere og tregere.
Og gjemt bak trærne, kan ulvene komme seg nærmere.
Jakten er i gang.
Flokken må bestemme hvilken villrein de skal gå for
og hvilke spor de skal følge.
Etter hvert som villreinen sprer seg,
løper lederulven feil vei.
Det var en avgjørende feil, og ulvene avbryter jakten.
Når våren kommer, drar villreinen nordover nok en gang,
og etterlater ulvene og skogen bak seg.
De reiser 600 kilometer, og krysser fjell for å nå tundraen,
der vårgresset spirer igjen,
og de kan føde.
Men disse vandringene er ikke det de en gang var.
Flokken har mistet nesten 70 prosent av antallet
i de siste 20 årene.
Verdenen deres, og hele planeten vår, endrer seg raskt.
På de ytterste polene
ligger de frosne villmarkene Antarktis og Arktis.
Selv om de kan virke fjerne for mange av oss,
er stabiliteten til disse isete ødemarkene helt avgjørende for alt liv på planeten.
Men på bare 70 år har ting endret seg i et skremmende tempo.
Polarområdene varmes opp fortere enn noen annen del av planeten.
I Arktis i nord er det frossent hav,
og havisen, som alt liv her avhenger av,
forsvinner.
Isbjørner spesialiserer seg på å jakte seler ute på det frosne havet.
Men den verdenen smelter bokstavelig talt under føttene deres.
Havisen bryter opp hvert år,
men nå skjer det tidligere,
og bjørnenes begrensede jaktsesong blir kortere.
Dette har allerede en dyp innvirkning.
Ungene vokser opp undervektige,
som minsker sjansen deres for overlevelse.
I løpet av ungene sin levealder
kan Arktis bli tom for havis på sommeren.
Det er ikke bare havisen som forsvinner.
Isen som ligger på land endrer seg også fort.
Dette er Grønland,
en isflate en femtedel så stor som USA.
Denne breisen, sammen med havisen,
beskytter planeten vår ved å reflektere solstråling vekk fra overflaten
og forhindrer dermed at jorden blir overopphetet.
Men Arktis varmes drastisk opp.
Framdelen på Store-isbreen virker kanskje ubevegelig,
men isbreer kan flytte seg opp til 45 meter om dagen.
På havoverflaten står isen 100 meter over vannet
og fortsetter nedover i ytterligere 400 meter
under overflaten.
I løpet av de siste 20 årene har Grønland mistet is,
og hastigheten på tapet akselererer.
Disse massive isklumpene som faller fra toppen av isbreen
er bare begynnelsen av en mye større hendelse.
En strekning på forsiden av isbreen som er over en kilometer lang,
starter å bryte seg løs.
Fra 400 meter under overflaten kommer den skjulte isen buldrende opp.
Bruddet av et isberg på størrelsen med en skyskraper,
genererer en kolossal tidevannsbølge.
Innen 20 minutter har 75 millioner tonn is brutt seg løs.
Isbreer har alltid sluppet is ut i havet,
men nå skjer det nesten dobbelt så fort
som det gjorde ti år siden.
Rundt om i verden slipper isen store mengder ferskvann ut i havet,
som hever havnivået, endrer saltholdningen og forstyrrer havstrømmer.
Uten Humboldtstrømmen blir kysten til Peru helt taus.
Spetakkelet til sjøfuglene ville forsvunnet.
Over hele jordkloden blir viktige forbindelser forstyrret.
Stabiliteten som vi og alt liv avhenger av går tapt.
Det vi gjør i løpet av de neste 20 årene
vil bestemme fremtiden for alt liv på jorden.
Resten av denne serien vil utforske planetens viktigste habitater,
og feire livet som de fremdeles vedlikeholder.
Vi vil avdekke hva som må bevares
hvis vi skal sikre en fremtid der mennesker og natur kan trives.
Vennligst besøk ourplanet.com for å finne ut hvordan planeten vår kan trives igjen.
Tekst: Håkon Jordheim