‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Cu doar 50 de ani în urmă,
‎ne-am aventurat, în sfârșit, spre Lună.
‎Pentru prima dată, am privit în urmă ‎spre planeta noastră.
‎De atunci, populația s-a dublat.
‎Această serie va celebra ‎minunile naturale ce ne rămân
‎și va dezvălui ce trebuie să protejăm
‎pentru ca omenirea și natura ‎să înflorească.
‎Când oamenii și-au ridicat ‎primele așezări,
‎acum circa 10.000 de ani,
‎lumea din jurul lor, pe uscat sau în mare,
‎era plină de viață.
‎Generații la rând, acest paradis stabil ‎ne-a hrănit civilizațiile în dezvoltare.
‎Dar acum, în doar o viață de om,
‎totul s-a schimbat.
‎În ultimii 50 de ani,
‎numărul animalelor sălbatice a scăzut, ‎în medie, cu 60%.
‎Pentru prima dată în istoria omenirii,
‎stabilitatea naturii ‎trebuie pusă în discuție.
‎Însă lumea naturală este rezistentă.
‎Bogățiile încă dăinuie.
‎Și, cu ajutorul nostru, ‎planeta își poate reveni.
‎Nicicând n-a fost mai vital să înțelegem ‎cum funcționează lumea naturală
‎și cum s-o sprijinim.
‎O SINGURĂ PLANETĂ
‎Fauna încă înflorește mult
‎în câteva locuri desăvârșite.
‎Pe coasta peruană din America de Sud,
‎păsările marine se adună ‎în colonii de milioane de membri.
‎Vin aici pentru a se reproduce.
‎În fiecare dimineață, ‎păsările părăsesc coloniile
‎pentru a pescui în cele mai bogate ‎ape de pe Pământ.
‎Este o migrație zilnică uluitoare, ‎de cinci milioane de păsări.
‎Stolurile uriașe de cormorani ‎și corbi-de-mare caută un singur lucru.
‎Anșoa.
‎Corbii-de-mare bombardează bancurile.
‎Tot mai multe păsări ‎se alătură festinului.
‎Adunarea colosală s-a format
‎datorită unui curent oceanic puternic ‎numit Humboldt,
‎care pornește din Antarctica
‎și aduce cu el hrana îmbelșugată ‎din adâncurile mării.
‎Nouăzeci la sută din fauna oceanelor
‎se regăsește în aceste mări puțin adânci ‎de lângă coastă.
‎Dincolo de uscat,
‎oceanele sunt, în mare parte, ‎un deșert albastru.
‎Dar chiar și cele mai îndepărtate ape ‎pot fi îmbogățite
‎de o legătură neașteptată cu țărmul.
‎Unele deșerturi,
‎de multe ori ‎la sute de kilometri de ocean,
‎asigură materia brută ‎pentru a susține viața.
‎În fiecare an, vântul ridică ‎două miliarde de tone de praf în văzduh.
‎Cel puțin un sfert ajunge, ‎într-un final, în mare,
‎aducând cu el substanțele nutritive ‎necesare organismelor microscopice
‎care sunt piatra de temelie ‎a vieții subacvatice.
‎Delfinii explorează întinsul oceanului
‎în căutarea bogățiilor ‎dăruite de deșerturile îndepărtate.
‎Un banc de macrouri a descoperit ‎un roi de krilli,
‎crustaceele mici
‎care se hrănesc cu plantele microscopice ‎care plutesc în oceane.
‎Însă și macrourile sunt, ‎la rândul lor, hrană pentru delfini.
‎Ei împing bancul spre suprafață,
‎în raza de acțiune a păsărilor.
‎Furtunarii.
‎Aripile care mențin, ‎de obicei, păsările în aer
‎acum le propulsează ‎la șase metri în apă.
‎Păsările atacă partea superioară ‎a bancului de pești.
‎Delfinii, cea de dedesubt.
‎După 20 de minute de festin,
‎animalele de pradă din aer și din apă
‎s-au hrănit pe săturate.
‎Stabilitatea vieții pe planeta noastră
‎e întemeiată pe astfel de legături ‎dintre habitate diferite.
‎Apa se evaporă de la suprafața mării
‎se condensează și formează nori.
‎Ulterior, aceștia revarsă apa dulce ‎sub formă de ploaie.
‎Însă aceste ploi dătătoare de viață ‎nu sunt răspândite uniform pe uscat.
‎Această salină întinsă din Africa
‎e tot ce-a rămas ‎de pe urma unui lac străvechi.
‎Lacul a secat, ‎iar temperatura e foarte mare.
‎Puține locuri pe uscat ‎sunt mai ostile vieții.
‎E străbătută de câteva cărări bătătorite ‎de animale în căutarea apei.
‎Dar uneori, întregul peisaj se transformă.
‎Un potop nestăvilit inundă salina.
‎Pornite ca de-un semnal necunoscut,
‎cârduri de flamingo-mici sosesc ‎de la mii de kilometri distanță.
‎Algele cu care se hrănesc flamingii ‎zăceau sub formă de spori în țărână.
‎Dar, mai important de atât, ‎păsările vin aici pentru reproducere.
‎Condițiile perfecte se pot întruni ‎poate o dată într-un deceniu.
‎Păsările își fac cuiburi pe o insulă ‎departe de țărm.
‎Ridică movile de pământ ‎pentru a suspenda oul,
‎astfel încât să-i fie mai răcoare ‎decât la nivelul solului.
‎Apa ce împrejmuiește insula
‎este atât de sărată, ‎încât animalele de pradă nu se apropie,
‎iar cuiburile sunt în siguranță.
‎Treizeci de zile mai târziu, ‎mii de pui încep să eclozeze.
‎Însă nu au unde se adăposti ‎de soarele arzător.
‎Apa care împrejmuia insula și îi proteja
‎a secat cu desăvârșire.
‎Ultimul pui ieșit din ou pășește ‎într-o lume neîndurătoare.
‎Într-un fel sau altul, puii trebuie ‎să găsească apă dulce de băut.
‎Ei încă nu pot zbura, așa că trebuie ‎să meargă, ghidați de adulți.
‎Trebuie să parcurgă și 50 de kilometri.
‎Unii nu pot ține pasul.
‎Sarea s-a solidificat pe picioarele lor.
‎Majoritatea puilor, în ciuda piedicilor,
‎au mers zile-n șir ‎și au ajuns, într-un final, la apă dulce.
‎E sfârșitul unei călătorii istovitoare.
‎Însă e doar prima dintre provocările ‎la care vor fi supuși flamingii
‎din cauza iregularității ploilor.
‎Dacă ploile sunt previzibile și sigure,
‎vietățile se pot dezvolta
‎și ca număr, și ca varietate.
‎Savana Serengeti din estul Africii ‎adăpostește peste un milion de gnu.
‎Turmele urmează ploile sezoniere
‎și pasc iarba nou-încolțită ‎apărută de pe urma lor.
‎An de an, timp de trei săptămâni,
‎femelele fată peste 250.000 de viței.
‎Acest pui are doar câteva zile.
‎Joaca îi întărește picioarele pentru ‎călătoria îndelungată ce-l așteaptă.
‎Vițelul trebuie să stea ‎în preajma mamei sale.
‎Fără laptele ei, ar flămânzi.
‎Iar turmele sunt în perpetuă mișcare
‎urmând ploile și străbătând câmpiile
‎în căutarea ierbii proaspete.
‎Într-un final, dau de pădure.
‎Câini-hienă.
‎Puii de antilope gnu ‎sunt prada lor preferată.
‎Iar câinii sunt hămesiți.
‎Puiul trebuie să rămână ‎alături de mama lui, protejat de turmă.
‎Câinii au o rezistență incredibilă.
‎Dar puiul este apărat de turmă.
‎Trebuie să-l separe de turmă.
‎Mama le taie calea câinilor, ‎ferindu-și puiul.
‎Acesta o ia la goană.
‎Abia reușește să ajungă turma din urmă.
‎Viitorul acestei migrații depinde ‎de ritmicitatea ploilor,
‎dar și de existența pășunilor verzi vaste
‎de-a lungul cărora ‎își croiesc întinsul drum turmele.
‎În zonele în care ploile curg neîncetat ‎de-a lungul anului, cresc păduri,
‎iar, în căldura de la tropice,
‎susțin o faună ‎de-o bogăție fără de seamăn.
‎Jumătate dintre speciile de animale ‎ce trăiesc la sol
‎se regăsesc în aceste lumi stabile.
‎Diversitatea lor îți taie respirația.
‎Nu am catalogat încă
‎toate speciile care trăiesc ‎în pădurile tropicale.
‎Relațiile dintre ele ‎sunt felurite și complexe.
‎Plantele depind adesea de animale ‎care să polenizeze florile.
‎Această interdependență intimă
‎este la fel de importantă ‎precum cele globale.
‎Acestea sunt plante entomofile.
‎Sunt flori în formă de găleată, ‎produse de o orhidee.
‎Găletușele roșii sunt pline cu un lichid ‎uleios care curge de deasupra.
‎Masculii de albină au nevoie de un parfum ‎intens pentru a atrage femelele,
‎iar orhideea li-l oferă.
‎Însă găletușa este alunecoasă...
‎iar lichidul în care au căzut albinele ‎este lipicios.
‎Singura cale de scăpare
‎e printr-un tunel îngust.
‎Când iese, albina e strânsă puternic...
‎fapt ce-i permite orhideei să prindă ‎sacii de polen de spatele albinei.
‎Astfel, orhideea își transferă polenul ‎pe o altă plantă.
‎Albina e răsplătită cu parfumul care, ‎odată ce-și recapătă puterile,
‎o va ademeni pe femelă.
‎Pădurea tropicală nu are anotimpuri fixe.
‎Aceasta produce substanțe nutritive ‎în fel și chip de-a lungul anului.
‎Este atât de îmbelșugată, ‎încât femelele unor păsări
‎își pot crește puii de unele singure,
‎astfel că masculii au timp ‎să atragă și alte femele...
‎Cum procedează manakinii.
‎Există peste 50 de specii de manakini,
‎fiecare cu coreografia ei complexă.
‎Manakinul-bărbos începe ‎prin a-și elibera ringul de dans.
‎Când vine femela, el își începe dansul,
‎zburând de pe-o crenguță pe alta.
‎Ea e atentă la fiecare detaliu.
‎Într-un final, ‎a sosit momentul schemei de bază.
‎Saltul pe spate...
‎cu șurub.
‎Perfecțiune.
‎Manakinul-cu-coadă-sârmoasă ‎are altă coreografie.
‎E un fel de alunecare...
‎Cu bătăi din aripi.
‎Dar nu pare să funcționeze.
‎Femela s-a săturat.
‎Cea mai complexă coreografie o deține ‎manakinul-albastru.
‎Masculul principal ‎e acompaniat de alți trei dansatori.
‎Fac repetiții împreună aproape zilnic.
‎În timpul repetițiilor,
‎un mascul cu penaj de tânăr ‎ține locul femelei.
‎Dansul trebuie să fie perfect sincronizat.
‎Masculul principal e mulțumit.
‎Sunt pregătiți să se afișeze ‎în fața unei femele.
‎Cu mișcări amețitoare, ‎fiecare mascul vine pe rând în față.
‎Masculul principal prezintă ultima schemă.
‎Oare a fost destul?
‎Care e răspunsul ei?
‎Este...
‎da!
‎O grozavă munca în echipă.
‎Pădurile tropicale acoperă ‎doar 7% din uscatul globului.
‎Dincolo de tropice, ‎unde există anotimpuri și e mai rece,
‎pădurile sunt diferite.
‎Cea mai măreață este taigaua,
‎care se întinde de-a lungul ‎Americii de Nord până în Eurasia.
‎Nu poate crește ‎în încleștarea înghețată a iernii.
‎Aceste păduri sunt un refugiu vital
‎pentru puținele specii ‎care pot supraviețui aici.
‎Odată cu sosirea iernii,
‎turmele de karibu ‎care pasc în tundra din nord
‎pornesc către sud, ‎pentru a căuta adăpost și hrană în pădure.
‎Aici, temperatura scade ‎și la sub -40 de grade Celsius.
‎Pădurea îi mai ferește de vremea aprigă.
‎Dar acum, karibu nu călătoresc singuri.
‎Lupi.
‎Ei trăiesc tot anul în pădure.
‎Iar iarna, se specializează ‎în vânătoarea de karibu.
‎Trebuie să găsească ‎cele mai proaspete urme.
‎Se deplasează repede ‎evitând zăpada adâncă
‎și mergând pe cărările ‎bătătorite de turmele de karibu.
‎Acest lup a dat de-o urmă proaspătă.
‎Renii trebuie să fie aproape.
‎Turma alege să-și tragă suflul ‎pe un lac înghețat.
‎Fiind în câmp deschis, ‎pot observa din timp pericolul.
‎Desigur, lupii îi prind din urmă.
‎Încep să-i pună la încercare, ‎să le caute slăbiciunile renilor.
‎Pe lacul înghețat, ‎turma e mai rapidă decât lupii.
‎Astfel că aceștia îi îndrumă spre pădure.
‎Aici, în zăpada adâncă, înaintează ‎mult mai anevoios și lent.
‎Ascunși de copaci, ‎lupii se pot apropia mai mult.
‎Începe vânătoarea.
‎Haita trebuie să aleagă ‎un karibu pentru a-l urmări...
‎și o cale pe care s-o apuce.
‎Turma s-a împrăștiat,
‎dar lupul alfa a luat-o pe drumul greșit.
‎Este o greșeală vitală, ‎iar lupii renunță la urmărire.
‎Odată cu sosirea primăverii, ‎turma de karibu va porni iar spre nord
‎și va lăsa în urmă pădurea și lupii.
‎Va parcurge 600 km, va străbate munții ‎și va ajunge în tundră,
‎unde iarba primăvăratică se va ivi din nou
‎și femelele vor putea făta.
‎Însă aceste migrații nu mai sunt ‎nici pe departe ca pe vremuri.
‎Turma a pierdut ‎aproape 70% dintre exemplare
‎în ultimele două decenii.
‎Lumea lor și întreaga planetă ‎se schimbă într-un ritm alarmant.
‎În zonele polare,
‎se întind ținuturile sălbatice ‎ale Arcticii și Antarcticii.
‎Deși par foarte îndepărtate ‎pentru mulți dintre noi,
‎stabilitatea acestor pustiuri înghețate ‎este vitală pentru viața planetei.
‎Dar, în doar 70 de ani, ‎totul s-a schimbat foarte rapid.
‎Regiunile polare se încălzesc ‎mai repede decât oricare altele din lume.
‎Arctica este un ocean înghețat,
‎iar banchiza de care depind ‎toate viețuitoarele de aici
‎începe să dispară.
‎Urșii polari sunt experți ‎în vânarea focilor pe oceanul înghețat.
‎Însă această lume se topește ‎văzând cu ochii.
‎Banchiza se sparge an de an,
‎dar acum se întâmplă mai devreme
‎și sezonul de vânătoare scurt al urșilor ‎devine mai limitat.
‎Lucrul ăsta are deja un impact profund.
‎Puii nu ating greutatea optimă,
‎iar asta le reduce ‎șansele de supraviețuire.
‎De-a lungul vieții acestor pui,
‎vara arctică ar putea ajunge ‎lipsită de gheață.
‎Însă nu doar gheața de pe mare dispare.
‎Și gheața de pe uscat se schimbă rapid.
‎Aceasta este Groenlanda,
‎o întindere imensă e gheață, ‎de o cincime cât suprafața SUA.
‎Ghețarii, alături de banchiză,
‎ne protejează planeta reflectând ‎radiațiile solare de la suprafață
‎pentru a preveni ‎supraîncălzirea Pământului.
‎Însă regiunea arctică ‎se încălzește alarmant.
‎Capătul ghețarului Store ‎pare a sta nemișcat,
‎dar ghețarii se deplasează ‎și cu 45 m pe zi.
‎De la nivelul apei, ‎ghețarul are o înălțime de 100 m
‎și continuă în jos încă 400 m,
‎în adâncuri.
‎În ultimii 20 de ani, ‎gheața din Groenlanda s-a tot topit.
‎Ritmul acestui fenomen ‎este tot mai accelerat.
‎Aceste căderi uriașe de gheață ‎din vârful ghețarului
‎sunt doar începutul unui eveniment ‎mult mai primejdios.
‎O porțiune din partea din față ‎a ghețarului, de peste 1 km lungime,
‎începe să se desprindă.
‎De la 400 m adâncime, gheața ascunsă ‎începe să iasă la suprafață.
‎Desprinderea unui ghețar ‎de mărimea unui zgârie-nori
‎produce un val uriaș.
‎În 20 de minute, 75 de milioane de tone ‎de gheață s-au desprins de ghețar.
‎Ghețarii eliberează gheață ‎în ocean dintotdeauna,
‎însă acum se întâmplă ‎de două ori mai repede
‎decât acum zece ani.
‎În toată lumea, gheața revarsă ‎cantități masive de apă dulce în ocean
‎și îi ridică nivelul, îi schimbă ‎salinitatea și îi perturbă curenții.
‎Fără curentul Humboldt, coasta peruană ‎ar fi învăluită în tăcere.
‎Spectacolul păsărilor marine ‎ar lua sfârșit.
‎Pe tot globul, legături vitale ‎încep să fie perturbate.
‎Stabilitatea pe care ne bazăm noi ‎și restul viețuitoarelor se pierde.
‎Ce putem face noi în următorii 20 de ani
‎va pecetlui viitorul vieții pe Pământ.
‎Această serie va explora ‎cele mai importante habitate din lume
‎și va sărbători viața ‎pe care încă o susțin.
‎Vă vom dezvălui ce trebuie protejat
‎pentru a ne asigura un viitor ‎în care omenirea și natura pot înflori.
‎Vă rugăm să vizitați ourplanet.com ‎pentru a afla cum putem salva planeta.
‎Aud întreaga lume ‎Cum cântă într-un glas
‎Aud întreaga lume ‎E acum ori niciodată
‎Încă nu e prea târziu ‎Dacă ne schimbăm
‎Și luăm în piept problemele
‎Aud întreaga lume ‎Suntem cu toții implicați