EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
For blot 50 år siden rejste vi endelig til månen.
For allerførste gang så vi ned på vores egen planet.
Siden da er Jordens befolkning mere end fordoblet.
Denne serie hylder de resterende natur-undere
og afslører, hvad vi må bevare
for at sikre, at mennesker og natur trives.
Vores planets polområder virker måske utilgængelige for de fleste.
Men de er ikke upåvirkelige.
Vi forandrer utilsigtet disse frosne verdener,
og disse forandringer påvirker ikke kun polerne,
men hele planeten.
FROSNE VERDENER
Antarktis.
Den sydligste del af planeten og det koldeste sted på Jorden.
Den har været frosset i 30 millioner år.
I centrum er isdækket over fire kilometer tykt.
Hele bjergkæder er begravet nedenunder.
Her er det så koldt, at hver vinter
fryser 19 millioner km2 hav til, så iskappen bliver over dobbelt så stor.
Men om foråret, når havisen smelter,
vender livet atter tilbage til kontinentets kyster.
Den halvø, der strækker sig nordpå mod Sydamerika,
er den første del, der slipper ud af vinterens greb.
Når havisen bryder op,
vender livet tilbage.
Der er et mere varieret dyreliv her end noget andet sted i Antarktis.
Æselpingviner tilbringer det meste af livet i havet,
men om foråret må de gå i land for at yngle.
De er de hurtigste pingviner i vandet,
men på land går det noget langsommere.
Det er op ad bakke at nå frem til redeområdet.
Men pingviner giver aldrig op.
De stier, de følger, er lavet af tusindvis af små fodtrin,
der fører til Antarktis' sjældneste forekomst.
Bar klippe.
Under 1 % af Antarktis er isfri,
og disse stenede områder
er de eneste steder, æselpingvinerne kan lægge æg.
Det har været en 30 minutter lang kamp.
Men han er næsten helt oppe, hvor hans mage venter på ham.
Han giver hende en sten.
Det er en gave til forbedring af reden, så han vinder hendes gunst.
Han er tilbage lige til tiden.
Der er endnu en mund at mætte.
Æselpingvinerne var engang sjældne i denne del af Antarktis,
men nu hvor temperaturen stiger, bliver der flere af dem.
Havisen virker måske flad og livløs.
Men nedenunder er der en anden verden.
Når isen begynder at smelte, trænger lyset igennem,
og alger, der har været fanget i isen hele vinteren, blomstrer op.
Denne omvendte verden er polarområdets version af de store græssletter.
Isen er jorden, som plantelivet vokser i,
og de græssende flokke kommer snart.
Antarktisk krill.
Billioner af dem fylder vandet ved Antarktis.
Beskyttet af isen ovenfor spiser de alger, mens solen skinner.
Men de gode tider varer kun kort.
Når al isen er smeltet, mister krillene deres beskyttelse.
Og der kommer rovdyr.
Pingviner har måske nok mistet evnen til at flyve,
men de danner stadig flokke, som mange andre fugle.
Jo længere tid de dykker,
des længere tager det dem at få vejret igen.
Rysten af fjerene fanger luft, der gør dem mere strømlinede.
Et sidste åndedrag...
...så dykker hele gruppen sammen.
Æselpingvinerne følger krillen over 200 meter ned i vandet.
Hvad en flok kan fange på én dykning,
kan en kæmpe fange i én mundfuld.
Pukkelhvaler fra troperne har rejst over 8.000 km for at komme hertil.
Denne her vælger at søge føde alene.
Denne teknik med delvist spring og delvist slag
virker kun, når krillene er tæt på overfladen.
Når flere pukkelhvaler kommer til, begynder de at arbejde i hold.
Ved at springe sammen
mistes overløbet fra én stor mund ikke, men samles op af en anden.
Nogle pukkelhvaler arbejder ofte endnu mere koordineret.
Det gør de, når krillene har søgt længere ned.
Når de er på plads. puster de luft ud af deres blåsthuller.
I samarbejde skaber de et gardin af bobler rundt om deres bytte.
Det roterende net strammes og presser krillene tættere sammen.
Derefter springer hvalerne op og fanger dem.
Næsten alle pukkelhvaler på den sydlige halvkugle
kommer til Antarktis efter krill.
Siden hvalfangst blev forbudt, er bestanden vokset voldsomt.
Men deres fødekilde er nu truet.
I de seneste 50 år med stigende temperaturer og smeltende havis
er bestanden af krill i denne del af det Sydlige Ishav
mere end halveret.
Andre havjægere kommer her i søgen efter større bytte end krill.
Antarktis' førende rovdyr.
Spækhuggere.
Over halvdelen af verdens spækhuggere patruljerer i disse ishave.
Denne flok er specialiseret i at jage pingviner.
De sniger sig frem.
De jager helt lydløst, så deres bytte ikke hører dem komme.
En pingvin kan udmanøvrere en enkelt spækhugger,
men sjældent en flok.
Denne jagt virker måske hård,
men vigtige færdigheder overleveres fra generation til generation.
Fra spækhuggere til krill
afhænger alt liv her i sidste ende af havisen i Antarktis.
Havene omkring Antarktis er de barskeste på Jorden.
Dette urolige hav trækker næring op fra dybet
og skaber enorme, rige fiskeriområder for nomader som vandrealbatrossen.
Under bølgerne fører strømme væk fra Antarktis
og transporterer næring rundt på Jorden samt gøder havene
og er med til at styre globale temperaturer.
Øen Sydgeorgien.
Den er langt nok nordpå til
at være væk fra havisen selv midt om vinteren,
og mange dyr lever her hele året.
Denne vandrealbatrosunge har ligget i reden hele vinteren,
og den er helt afhængig af, at forældrene kommer med føde.
Den må måske vente et par dage mellem måltiderne. Måske endda uger.
Men den er ikke alene om at vente.
Albatrosunger skal vokse i et helt år,
før de er klar til deres første flyvetur.
Så bruger de adskillige år til havs, før de vender tilbage til land.
Det kræver øvelse at lande med et tre meter vingespænd.
Albatrosser har ikke fartdæmpere.
Ungen er denne huns første.
Hun har opfostret den i seks måneder, og der er seks måneder igen.
Hendes ungen er mindre, end den bør være.
Det er tegn på, at hendes mage ikke er kommet med mad.
Han er måske en af de mange, der dør viklet ind i langline fiskeliner.
Sydgeorgien er et perfekt sted for vandrefugle at opfostre unger,
men nu kommer færre voksne tilbage for at bygge rede,
og i de senere år er ynglebestanden faldet med 40 %.
Så længe ungen venter i reden, er den i sikkerhed.
Her er ingen rovdyr på land.
Det modsatte gælder for Sydgeorgiens have.
Kæmpekelp blomstrer op i disse isfrie have.
Det perfekte sted til et baghold.
Søleoparder overvintrer her for at slippe for Antarktis' frosne hav.
De burde være taget sydpå igen nu.
Men dette år er de blevet længere.
Og de har udskudt afrejsen med god grund.
Her er kongepingviner.
Sådan en udgør et pænt måltid.
Hvis man fanger den.
Når ungerne skal fodres,
har pingvinerne intet andet valg end at løbe spidsrod.
Kongepingviner springer sjældent sådan.
Det kræver mere energi, men det er hurtigere end under vandet.
Det er svært at vælge et bevægeligt mål i en flok i panik.
Men sakker nogen bagud, ændres chancerne.
Knivskarpe tænder over for et spidst næb.
Det er uafgjort.
Begge er udmattede efter jagten.
Jægeren beslutter, at måltidet ikke er kampen værd.
For pingvinen var det lidt for tæt på,
men det var blot første forhindring på vej tilbage for at fodre ungen.
Det bliver ikke en fornøjelsestur.
Heldigvis er pingviner ikke på deres menu.
Men det er nu bedst at lade de sovende kæmper være.
Søelefanthunner tager det ikke pænt, hvis deres lur forstyrres,
men det er de fire tons tunge hanner, man skal holde øje med.
De kæmper om adgang til hunnerne.
Man må for alt i verden undgå at blive tromlet af en vred spækklump.
En flugtvej.
Så skal der løbes.
Endelig når han redeområdet.
Nu kommer sidste udfordring.
At finde sin unge blandt en halv million unger.
Han kalder...
...og lytter efter et genkendeligt svar.
Hans unge kan være en mil eller to længere væk
bagerst i kolonien.
Det er problemet med unger.
De er aldrig, hvor man forlod dem.
Utroligt nok i dette kaos
kan en voksen og dens unge genkende hinandens kald.
Hvad de voksne ikke må gennemgå for at komme med føde.
Hvis de bare vidste.
Af sådan en lille ø at være nærer Sydgeorgien en ufattelig mængde liv.
Alle disse skabninger afhænger i sidste ende af krill,
der udvikles under havisen rundt om den Antarktiske halvø.
Da havisen forsvinder, er Sydgeorgiens fremtid langt fra sikker.
På den anden side af Jorden i nord
mærkes klimaforandringerne langt mere tydeligt.
Arktis er ikke et kontinent omgivet af hav.
Det er et tilfrosset hav omgivet af land.
Her om foråret er havisen stadig på sit højeste.
Det er et enormt, fast jagtområde for Jordens største landlevende rovdyr.
En hanisbjørn søger sit næste måltid
på Svalbards frosne fjorde i det nordlige Arktis.
Han søger efter sæler, der udgør det meste af hans føde.
Han skal spise to tredjedele af den mad, han behøver til hele året,
før isen smelter, og hans jagtområde forsvinder.
Ringsælmoren var tvunget til at efterlade ungen alene på overfladen.
Før i tiden ville hun have bygget en hule i en bakkekam på isen.
Men nu fryser havet til så sent, at isen er flad,
og hun måtte efterlade ungen i det fri.
Disse ændringer i isen kan være gode for isbjørnene lige nu,
men på langt sigt følger et fald i bestanden af deres vigtigste byttedyr.
Den nye, fladere is gør også livet svært for isbjørnene.
De kan ikke skjule sig for at snige sig ind på en sæl.
Og for en mor med en unge på slæb er det svært at snige sig rundt.
Ungen forstår endnu ikke vigtigheden af påpasselighed,
når man sniger sig ind på en sæl.
Da der er færre sæler i huler,
er indlæring af denne tidligere så nyttige slagteknik
nu nærmest meningsløs.
Men nu ved han dog, hvordan et sælhul ser ud.
Hans mor ved, at overskyet vejr er godt for jagten.
Og han ved, hvornår hun er alvorlig.
Voksne sæler udgør et meget bedre måltid.
Hendes unge går lige i hendes fodspor...
...og passer på ikke at komme på afveje.
De må ikke sætte en fod forkert.
De må gå, som var de én.
De fleste sæljagter ender i fiasko.
Isbjørnene må søge videre.
Hendes unge går væk...
...og får en chance til.
En sælunge alene på isen.
Nu er snigen ikke vigtig, men derimod selvtillid.
Moren kan intet gøre.
Hun kan kun håbe, ungen når tilbage i hullet i tide.
Den uerfarne unge jæger tøver.
Dens mor ved bedre.
I sikkerhed under isen.
Isbjørne er tilpasningsdygtige rovdyr, men de er afhængige af havisen.
Hvis den forsvinder, forsvinder isbjørnene også.
Sommer på iskanten i Canadas Arktis,
og den årlige tilbagetrækning af havis er godt i gang.
Når den smelter, kommer nomaderne.
Narhvalen, der skabte legenden om enhjørninge.
Den tre meter lange stødtand er faktisk blot en forvokset hjørnetand.
Men dens præcise funktion er, som så meget ved narhvaler,
stadig tildels et mysterium.
Hver sommer rejser narhvalerne til samme del af Arktis
og venter tålmodigt ved iskanten på, at en revne åbner sig.
En vej i isen der er bred nok til, at de kan svømme langs den.
Til sidst kommer der en revne.
Deres vej til beskyttede, lavvandede bugter.
Narhvaler er utroligt sky, og de filmes sjældent under vandet.
Disse ishvaler rejser ivrigt langs vejene, så snart de åbnes,
for isen beskytter dem bedre imod rovdyr.
Vejene kan også give dem adgang til nye områder med føde.
Havisen er ikke blot afgørende
for de skabninger, der bor omkring polerne.
Den spiller en afgørende rolle for klimaet på hele planeten.
En hvid overflade holder jorden kølig
ved at reflektere det meste af solens energi tilbage i rummet.
En mørk overflade gør det modsatte.
Den opsuger over 90 % af solens energi og opvarmer dermed Jorden.
Når havisen krymper, begynder vi at miste et af Jordens beskyttende hvide skjolde.
I tusindvis af år
har der været en balance i havisens fremkomst og tilbagetrækning,
men sådan er det ikke mere.
Nu er der om sommeren
et 40 % mindre havisdække, end der var i 1980.
Arktis opvarmes dobbelt så hurtigt som noget andet sted på Jorden.
I 2040 vil havet her være stort set isfrit i sommermånederne.
Dette istab vil uafvendeligt få katastrofale konsekvenser
for alle dem, der afhænger af den.
Den nordøstlige kyst i Rusland.
Det er den største forsamling af hvalrosser på Jorden.
Over 100.000 er trukket ind på en enkelt strand.
Det gør de i desperation, ikke af eget valg.
Deres naturlige hjem er på havisen.
Men isen har trukket sig tilbage mod nord.
Og dette sted er det nærmeste på deres fødeområder,
hvor de kan hvile sig.
Denne unge skal blive tæt på sin mor.
Men hver eneste millimeter er optaget.
Man kan kun komme forbi ved at kravle over de mange kroppe.
Dem nedenunder kan blive trampet ihjel.
Flokken kan pludselig bisse.
Under disse forhold er hvalrosser farlige for dem selv.
Nogle finder plads væk fra forsamlingerne.
De kæmper sig op ad 80 m høje klipper.
En kæmpe udfordring for et 1 tons tungt dyr, der er vant til havis.
Her er der dog plads til at hvile.
En hvalros' syn på land er dårligt.
Men de kan fornemme de andre nedenfor.
Når de bliver sultne, må de ud i havet igen.
I deres desperation for at komme ud,
falder hundredvis fra højder, de aldrig skulle have været oppe i.
Disse kæmpeforsamlinger af hvalrosser forekommer nu næsten hvert år.
Så hvalrossernes liv, ligesom isbjørnenes og sælernes, forandres.
De lever alle på kanten af klimaforandringer.
Og de lider alle under det.
Nu vender den arktiske vinter tilbage, og isen gendannes.
Der er atter orden til.
En lettelse for de mange, der er afhængige af isen.
Men hvor længe endnu
vil deres frosne verdener være en del af livet på vores planet?
Besøg ourplanet.com
for at finde ud af, hvad vi må gøre nu for at bevare polernes ødemarker.
Tekster af: Pia C. Hvid