NETFLIX-DOKUMENTTISARJA
Siitä on vain 50 vuotta,
kun uskaltauduimme viimein kuuhun.
Katsoimme ensimmäistä kertaa takaisin kohti omaa planeettamme.
Sen jälkeen maailman väkiluku on yli kaksinkertaistunut.
Tämä sarja juhlii jäljellä olevia luonnonihmeitä -
ja paljastaa, mitä meidän on suojeltava -
varmistaaksemme ihmisen ja luonnon kukoistaminen.
Planeettamme napa-alueet saattavat vaikuttaa monelle saavuttamattomilta,
mutta ne eivät ole vaikutusvaltamme ulkopuolella.
Muutamme näitä jäätyneitä maailmoja tahtomattamme,
eivätkä nämä muutokset vaikuta ainoastaan napa-alueisiin -
vaan koko planeettaan.
NAPAJÄÄTIKÖT
Antarktis.
Planeettamme eteläisin piste ja maapallon kylmin paikka.
Se on ollut jäässä 30 miljoonaa vuotta.
Sen keskialueiden jääpeite on yli neljän kilometrin paksuinen.
Kokonaisia vuoristoja on hautautunut sen alle.
Täällä on niin kylmä, että talvisin -
19 miljoonan neliökilometrin merialue jäätyy,
jolloin jääpeitteen pinta-ala yli kaksinkertaistuu.
Mutta kevään saapuessa jää sulaa -
ja elämä palaa mantereen rannoille.
Niemimaa, joka levittyy pohjoiseen kohti Etelä-Amerikkaa -
on ensimmäinen alue, jossa talvi hellittää tiukan otteensa.
Merijään rikkoutuessa -
elämä palaa.
Täällä elää useampi eläinlaji -
kuin missään muualla Antarktiksella.
Valkokulmapingviinit viettävät suurimman osan ajastaan meressä,
mutta nyt keväällä ne tulevat rannalle parittelemaan.
Ne ovat nopeimpia pingviinejä vedessä,
mutta maalla niiden elämä etenee verkkaisin askelin.
Pingviinit ponnistelevat ylämäkeen päästäkseen pesimäalueille,
mutta ne eivät ikinä luovuta.
Ne seuraavat tuhansien pikku jalkojen kaivertamia polkuja,
jotka johtavat harvinaisen hyödykkeen luo.
Paljaalle kalliolle.
Alle prosentti Antarktiksesta on jäätöntä,
ja nämä kiviset alueet -
ovat ainoita paikkoja, jonne pingviinit voivat munia.
Ponnistelua on jatkunut puoli tuntia,
mutta uros on melkein huipulla, missä sen partneri odottaa.
Se antaa naaraalle kiven.
Kivi on lahja, jolla se parantaa pesää ja voittaa naaraan suosion.
Uros on palannut juuri ajoissa.
Niillä on nyt yksi suu lisää ruokittavanaan.
Valkokulmapingviinit olivat ennen harvinaisia Antarktiksen näissä osissa,
mutta nyt, kun lämpötilat nousevat, niiden määrä alueella on kasvamassa.
Merijää saattaa vaikuttaa laakealta ja elottomalta,
mutta sen alapuolella on toinen maailma.
Jään sulaessa valo suodattuu sen läpi,
jolloin sen sisällä talven ollut levä alkaa kukoistaa.
Tämä ylösalainen maailma -
on kuin napa-alueiden ruohotasanko.
Jää on maaperä, jolle kasvit kasvavat,
ja laiduntavien eläinten laumat saapuvat pian.
Etelänkrilli.
Niitä on Antarktista ympäröivissä vesissä biljoonittain.
Ne laiduntavat levällä jääkerroksen alla auringon paistaessa.
Mutta kaikki hyvä päättyy aikanaan.
Kun krillejä suojannut jää on täysin sulanut,
pedot saapuvat paikalle.
Pingviinit eivät ehkä osaa lentää,
mutta ne liikkuvat yhä parvissa kuten moni lintukin.
Mitä pidempään ne sukeltavat,
sitä pidempään niiden tulee hengittää sukellusten välillä.
Pörhistely jättää höyhenpeitteeseen ilmaa, joka tekee kehosta virtaviivaisemman.
Viimeinen henkäisy,
ja koko parvi sukeltaa yhdessä.
Valkokulmapingviinit seuraavat krillejä yli 200 metrin syvyyteen.
Saman määrän, jonka parvi pyydystää yhdellä sukelluksella,
jättiläinen nappaa yhdellä haukkauksella.
Tropiikkien ryhävalaat -
ovat matkustaneet yli 8 000 kilometriä päästäkseen paikalle.
Tämä on päättänyt syödä yksin.
Tekniikka, joka on osittain hyökkäys ja osittain syöksy,
toimii vain, kun krillit ovat pinnan tuntumassa.
Kun lisää ryhävalaita saapuu, ne alkavat toimia ryhmissä.
Yhdessä syöksyessä -
yhden suusta valuva ylijäämä ei mene hukkaan vaan toisen suuhun.
Toisinaan ryhävalaat toimivat jopa vielä järjestelmällisemmin.
Ne tekevät niin, kun krilli on laskeutunut syvemmälle.
Kun ne ovat asemissaan, ne puhaltavat ilmaa ilmareiästään.
Yhdessä työskennellen ne luovat kuplien verhon saaliin ympärille.
Spiraalimaisen verkon pienentyessä krillit ajautuvat lähemmäs toisiaan,
jolloin valaat syöksyvät ylös syömään ne.
Lähes kaikki eteläisen pallonpuoliskon ryhävalaat -
tulevat Antarktikselle syömään krillejä.
Kaupallisen metsästyksen kieltämisen jälkeen niiden määrä on kasvanut,
mutta nyt niiden ravinnonlähde on uhattuna.
Viimeisen 50 vuoden aikana,
kohoavista lämpötiloista ja merijään katoamisesta johtuen,
tämän Eteläisen jäämeren osan krillikannat -
ovat pienentyneet yli puolella.
Toiset merenalaiset metsästäjät tulevat tänne isomman saaliin perässä.
Antarktiksen suurpedot.
Miekkavalaat.
Yli puolet maailman miekkavalaista partioi näitä jäisiä meriä.
Tämä ryhmä on erikoistunut pingviinien metsästykseen.
Ne aloittavat hiipimisen.
Miekkavalaat metsästävät äänettä, jolloin saalis ei kuule niiden lähestyvän.
Pingviini pystyy harhauttamaan yhden miekkavalaan,
mutta harvoin selviää kokonaisesta ryhmästä.
Metsästystapa saattaa vaikuttaa julmalta,
mutta nämä tärkeät selvitymistaidot kulkevat läpi sukupolvien.
Miekkavalaista krilliin,
kaikki elämä Antarktiksella on lopulta riippuvaista merijäästä.
Antarktista ympäröivät maailman myrskyisimmät meret.
Nämä vellovat vedet nostavat ravintoaineet syvyyksistä -
ja luovat laajat, rikkaat kalavedet kulkureille kuten jättiläisalbatrossille.
Aaltojen alaiset merivirrat virtaavat pois Antarktikselta -
vieden mukanaan ravinteita ympäri maailman, lannoittaen valtameriä -
ja auttaen säätelemään maailmanlaajuisia lämpötiloja.
Etelä-Georgian saari.
Se on tarpeeksi pohjoisessa, jotta merijää ei yllä siihen edes keskitalvella.
Monet eläimet asuvatkin täällä ympäri vuoden.
Tämä jättiläisalbatrossin poikanen on istunut pesässään koko talven -
ja on täysin riippuvainen vanhempiensa palaamisesta ruoan kanssa.
Se saattaa joutua odottamaan pari päivää tai jopa viikkoa ruokailujen välillä,
mutta ainakaan se ei odota yksin.
Albatrossin poikasten on kasvettava kokonaisen vuoden ajan -
ennen kuin ne ovat valmiita ensimmäiseen lentoonsa.
Sitten ne viettävät useita vuosia merellä ennen kuin palaavat takaisin maalle.
Laskeutuminen kolmimetrisillä siivillä vaatii harjoittelua.
Albatrosseilla ei ole suihkujarruja.
Tämä on naaraan ensimmäinen poikanen.
Se on kasvattanut sitä puoli vuotta, ja sillä on vielä toinen puoli jäljellä.
Sen poikanen on pienempi kuin pitäisi,
joka tarkoittaa, ettei sen partneri ole palannut ruoan kera.
Se saattaa hyvin olla yksi niistä monista, jotka kuolevat -
sotkeuduttuaan pitkäsiimakalastuksen siimoihin.
Etelä-Georgia on näille kulkureille ihanteellinen paikka kasvattaa poikasensa,
mutta yhä harvempi aikuinen palaa tänne pesimään,
ja viime vuosina -
pesimäkanta on pienentynyt 40 prosentilla.
Pesässä odottaessaan poikanen on turvassa.
Täällä ei ole maalla eläviä petoeläimiä.
Tilanne ei kuitenkaan ole sama Etelä-Georgian merissä.
Päärynälevä kukoistaa näissä jäittömissä vesissä.
Se on täydellinen paikka väijymiseen.
Merileopardi talvehtii täällä paossa Antarktiksen jäätyneitä vesiä.
Niiden olisi kuulunut palata jo etelään,
mutta tänä vuonna ne viipyvät pidempään.
Ne ovat lykänneet lähtöään hyvästä syystä.
Täällä on kuningaspingviinejä.
Jokainen niistä on tukeva ateria,
jos ne vain saa kiinni.
Palatessaan ruokkimaan poikasiaan pingviinien on antauduttava ajojahtiin.
Keisaripingviinit hyppivät harvoin.
Se kuluttaa enemmän energiaa, mutta on vedenalaista liikkumista nopeampaaa.
Panikoivasta joukosta on vaikea valita liikkuva kohde,
mutta jos joku harhailee, tilanne on toinen.
Partaveitsen terävät hampaat taistelevat pistävää nokkaa vastaan.
Pattitilanne.
Molemmat ovat ajojahdista väsyneitä.
Metsästäjä päättää, ettei ateria ole taistelun arvoinen.
Pingviini kävi lähellä loppuaan,
mutta se oli vasta ensimmäinen este sen matkalla poikasensa luo.
Tämä ei ole mikään sunnuntaikävely.
Onneksi pingviini ei ole niiden ruokalistalla.
Nukkuvien jättiläisten on silti parempi antaa levätä.
Naarasmerinorsut eivät pidä niiden torkkumisen häiritsemisestä,
mutta nelitonnisten urosten kanssa pitää olla varuillaan.
Ne taistelevat naaraista.
Vihaisen ihran alle jäämistä tulee välttää kaikin keinoin.
Pakotie.
Vipinää kinttuihin.
Viimein uros saavuttaa pesäalueen.
Nyt on viimeisen haasteen aika:
Oman poikasen löytäminen puolimiljoonaisesta joukosta.
Se kutsuu -
ja kuuntelee tuntemaansa vastausta.
Poikanen saattaa olla parinkin kilometrin päässä -
yhdyskunnan perällä.
Mutta sellaisia poikaset vain ovat. Ne eivät ikinä pysy paikoillaan.
Ihmeellisesti, kaiken tämän melskeen keskellä,
vanhempi ja poikanen tunnistavat toistensa kutsun.
Mitä kaikkea vanhemmat tekevätkään ruoan eteen.
Jos ne vain tietäisivät.
Näin pieneksi saareksi Etelä-Georgia elättää tavattoman määrän eläimiä.
Kaikki nämä olennot ovat lopulta riippuvaisia krillistä,
joka kasvaa Antarktiksen niemimaata ympäröivän merijään alla.
Merijään kadotessa -
Etelä-Georgian tulevaisuus on kaikkea muuta kuin turvattu.
Maailman toisella laidalla, pohjoisessa,
ilmastonmuutoksen vaikutukset tunnetaan sitäkin intensiivisemmin.
Arktis ei ole meren ympäröimä manner -
vaan jäätynyt meri, jota maa ympäröi.
Keväisin merijää on yhä laajimmillaan.
Se on laaja, tukeva metsästysmaa -
planeettamme suurimmalle maalla elävälle petoeläimelle.
Urosjääkarhu etsii seuraavaa ateriaansa -
Huippuvuorten jäisillä vuonoilla Arktiksen keskiosissa.
Se etsii hylkeitä, jotka muodostavat pääosan sen ruokavaliosta.
Sen on syötävä kaksi kolmannesta koko vuotena vaatimastaan ravinnosta -
ennen kuin jää sulaa ja sen metsästysalusta katoaa.
Kiehkuraishylje-emon oli jätettävä kuuttinsa pinnalle yksin.
Menneisyydessä se olisi rakentanut luolan jääharjanteeseen,
mutta nyt meri jäätyy niin myöhään, että jää on litteä -
ja sen oli jätettävä poikanen avojäälle.
Nämä muutokset ovat nyt karhuille hyödyllisiä,
mutta pitkällä aikavälillä -
se aiheuttaa romahduksen niiden tärkeimmän saaliseläimen määrässä.
Uusi litteämpi jää vaikeuttaa myös karhujen elämää.
Ne eivät voi piiloutua minnekään hylkeitä vaaniakseen.
Ja emon, jolla on nuori poikanen, on vaikea olla salakavala.
Pentu ei vielä ymmärrä varovaisuuden tärkeyttä -
hylkeitä yllättäessä.
Koska yhä harvempi hylje piiileksii luolissa,
tämän kerran niin hyödyllisen tömistystekniikan oppiminen -
on nyt lähes tarpeetonta.
Ainakin pentu oppii, miltä hylkeen reikä näyttää.
Emo tietää pilvisen sään sopivan metsästykseen,
ja pentu tietää, milloin emo on tosissaan.
Aikuiset hylkeet ovat paljon parempia annoksia.
Pentu seuraa varovaisesti emon jäljissä -
ja on varovainen, ettei paljastu sen takaa.
Virheliikkeitä ei sallita.
Niiden on liikuttava yhtenä.
Suurin osa metsästysretkistä epäonnistuu.
Karhujen on jatkettava etsintää.
Pentu harhailee omille teilleen -
ja saa uuden mahdollisuuden.
Hylkeen kuutti on yksin jäällä.
Nyt se ei tarvitse viekkautta vaan itsevarmuutta.
Emo ei voi tehdä mitään muuta -
kuin toivoa kuutin selviävän reikään ajoissa.
Kokematon nuori metsästäjä on epävarma.
Emo osaa paremmin.
Turvassa jään alla.
Jääkarhut ovat sopeutuvia petoeläimiä, mutta riippuvaisia merijäästä.
Jos se katoaa, katoavat myös karhutkin.
On kesä Kanadan arktisilla saarilla,
ja jokavuotinen jään vetäytyminen on täydessä vauhdissa.
Sen sulaessa kulkurit saapuvat paikalle.
Sarvivalas, josta yksisarvislegenda sai alkunsa.
Niiden kolmimetriset syöksyhampaat ovat ylikasvaneita kulmahampaita,
mutta niiden käyttötarkoitus, kuten moni muukin asia sarvivalaissa,
on yhä mysteeri.
Joka kesä sarvivalaat matkustavat samaan Arktiksen osaan,
jossa ne kärsivällisesti odottavat jään reunan halkeamista.
Väylä jäässä, joka on tarpeeksi leveä valaiden uida.
Lopulta jää halkeaa.
Se on niiden reitti suojaisiin, mataliin lahtiin.
Sarvivalaat ovat todella arkoja, ja niitä on harvoin kuvattu veden alla.
Nämä valaat matkustavat innokkaasti väyliä pitkin heti niiden ilmaannuttua,
koska jään lomassa ne ovat paremmassa suojassa saalistajilta.
Väylät saattavat myös johtaa uusille ruokapaikoille.
Merijää ei ole korvaamatonta vain napa-alueilla eläville olennoille.
Sillä on tärkeä asema koko planeetan ilmaston säätelyssä.
Valkoinen pinta pitää maapallon viileänä -
heijastamalla suurimman osan auringon energiasta takaisin avaruuteen.
Tumma pinta toimii päinvastaisesti -
imien yli 90 prosenttia auringon energiasta -
lämmittäen maapalloa.
Merijään kutistuessa -
olemme menettämässä yhden planeettaamme suojaavista valkoisista kilvistä.
Tuhansien vuosien ajan -
merijään laajentuminen ja vetäytyminen ovat olleet tasapainossa,
mutta asia ei ole enää niin.
Nykyään kesäkuukausien aikana -
merijäästä on jäljellä alle 40 prosenttia verrattuna vuoteen 1980.
Arktis lämpenee kaksi kertaa planeetan muita osia nopeammin.
Vuoteen 2040 mennessä valtameri on täällä suurimmaksi osin jäätön -
kesän aikana.
Tällä jään menetyksellä on väistämättä tuhoava vaikutus niille,
jotka ovat yhä siitä riippuvaisia.
Kaukainen Venäjän koillisrannikko.
Tämä on koko planeetan suurin mursujen kokoontuminen.
Yli satatuhatta mursua on raahautunut yhdelle rannalle.
Ne tulevat tänne epätoivoissaan, eivät vapaaehtoisesti.
Niiden luonnollinen koti on merijäällä.
Mutta jää on vetäytynyt liian kauas pohjoiseen,
ja tämä on niiden syömäalueita lähin paikka,
jossa ne voivat levätä.
Poikasen on pysyttävä emonsa lähettyvillä,
mutta pieninkin alue on jo varattu.
Joukon läpi pääsee vain kiipeämällä muiden yli.
Alapuolella olevat voivat litistyä kuoliaaksi.
Kaaos saattaa ilmestyä kuin tyhjästä.
Näissä olosuhteissa mursut ovat vaaraksi itselleen.
Jotkut niistä löytävät tilaa joukon ulkopuolelta.
Ne kiipeävät vaivalloisesti 80 metrisillä kielekkeille,
joka on poikkeuksellinen haaste tuhatkiloiselle jäällä elävälle eläimelle.
Ainakin täällä on tilaa levätä.
Mursun näkö veden ulkopuolella on heikko,
mutta se aistii toiset alapuolellaan.
Kun niille tulee nälkä, niiden on palattava mereen.
Epätoivoisesti yrittäessään -
sadat niistä putoavat korkeuksista, joihin niiden ei koskaan kuuluisi kiivetä.
Nämä mursujen massakokoontumiset ovat nykyään lähes jokavuotinen tapahtuma.
Siten myös mursujen, kuten jääkarhujen ja hylkeidenkin,
elämä on muuttumassa.
Ne kaikki elävät ilmastonmuutoksen eturintamassa,
jonka vuoksi ne kaikki kärsivät.
Toistaiseksi sekä Arktinen talvi että merijää palaavat.
Järjestys palaa alueelle.
Se on helpotus monelle jäästä riippuvaiselle eläimelle.
Mutta kuinka kauan pidempään -
niiden jäätyneet maailmat ovat osa planeettamme elämää?
Sivustolla ourplanet.com voit oppia,
mitä meidän tulee tehdä nyt säilyttääksemme napa-alueiden luonnon.
Tekstitys: Vesa Puosi