EN ORIGINALDOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
For bare 50 år siden,
våget vi oss endelig opp til månen.
For første gang, ser vi ned på vår egen planet.
Siden den gang har verdens befolkning mer enn doblet seg.
Denne serien vil feire de naturlige underverkene som er igjen,
og avdekke hva vi må bevare
for å forsikre at folk og natur trives.
Polarområdene på planeten vår virker kanskje utenfor rekkevidde for de fleste,
men de er ikke utenfor vår påvirkning.
Vi, uten å vite det selv, endrer disse frosne verdenene.
Disse endringene vil ikke bare påvirke polene,
men hele planeten.
TILFROSNE VERDENER
Antarktis.
Den sørlige enden av planeten vår, og det kaldeste stedet på jorden.
Den har vært fryst i over 30 millioner år.
Isdekket i midten er over fire kilometer tykt.
Hele fjellkjeder er begravd under den.
Her er det så kaldt hver vinter
at 19 millioner kvadratkilometer av havet fryses,
som dobler størrelsen på iskappen.
Men om våren, når havisen smelter,
returnerer livet nok en gang til kontinentets kyster.
Halvøya som strekker nord mot Sør-Amerika
er den første delen som har blitt løslatt fra vinterens grep.
Idet havisen brytes opp,
returnerer livet.
Det er en større variasjon av levende skapninger her
enn noe annet sted i Antarktis.
Bøylepingviner tilbringer mesteparten av livet i havet,
men nå om våren må de komme seg på land for å avle.
De er de raskeste av alle pingviner i vannet,
men på land tar de livet med ro.
Det er en tung motbakke for å nå frem til hekkeområdet,
men pingviner gir aldri opp.
Stiene de følger, skjært ut av tusenvis av små fottrinn,
leder til Antarktis sin sjeldneste råvare.
Bare steiner.
Mindre enn én prosent av Antarktis er isfritt,
og disse steinområdene
er det eneste stedet hvor bøylepingvinene kan legge egg.
Det har vært et 30 minutters slit,
men han er nesten på toppen, hvor maken hans venter på han.
Han gir henne en stein,
en gave for å forbedre reiret og vinne hennes gunst.
Han kom akkurat tidsnok.
Det er enda en munn å mate.
Bøylepingviner pleide å være sjeldne i denne delen av Antarktis,
men nå som temperaturen stiger, øker antallet her.
Havis virker flat og livløs,
men under den er det en helt annen verden.
Ettersom isen smelter kan lys filtreres gjennom,
og alger som har vært fanget inni isen hele vinteren, blomstrer.
Denne opp ned verdenen
er polarområdenes svar på de store gresslettene.
Isen er jorden som planteliv vokser av,
og flokkene med beitedyr ankommer snart.
Antarktisk krill.
Billioner av dem svermer i vannet rundt Antarktis.
Beskyttet av isen over, beiter de på alger mens solen skinner.
Men de gode tidene varer ikke lenge.
Når all isen har smeltet mister krillen beskyttelsen sin,
og rovdyrene dukker opp.
Pingviner har kanskje mistet evnen til å fly,
men de danner fortsatt flokker, slik som mange fugler gjør.
Desto lengre de dykker,
desto lengre tid tar det før de får tilbake pusten.
Å riste på fjærene fanger luft, som gjør kroppen mer strømlinjeformet.
Ett siste pust...
...og hele gruppen dykker ned sammen.
Bøylepingvinene følger krillen ned til dybder på over 200 meter.
Det en flokk kan fange på ett dykk,
kan en gigant fange i en munnfull.
Knølhvaler fra tropene
har reist over 8 000 kilometer for å komme seg hit.
Denne velger å beite alene.
Denne teknikken, delvis bykse, delvis deise ned,
fungerer bare når krillen er nær overflaten.
Når flere knølhvaler ankommer, begynner de å jobbe i lag.
Ved å bykse sammen,
vil ikke det som renner ut av en stor munn bli tapt, men samlet av en annen.
Noen knølhvaler jobber på en enda mer koordinert måte.
De gjør det når krillen har sunket ned til dybden.
Når de er i posisjon, blåser de ut luft gjennom pustehullet.
Ved å jobbe sammen,
lager de en boblegardin rundt byttet sitt.
Idet boblenettet blir trangere, blir krillen drevet tettere sammen,
og så bykser hvalene oppover og samler dem.
Nesten alle knølhvaler på den sørlige halvkulen
kommer til Antarktis for å spise krill.
Siden forbudet på kommersiell hvalfangst, har antallet kommet seg sterkt,
men matforsyningen er nå truet.
I de siste 50 årene,
med varmere temperaturer og is som forsvinner,
har krillforsyningen i denne delen av Sørishavet
mer enn halvert seg.
Andre sjøjegere kommer hit for å finne større bytte enn krill.
Antarktis sitt topprovdyr.
Orca, spekkhogger.
Over halvparten av verdens spekkhoggere patruljerer disse polarhavene.
Denne spesifikke flokken spesialiserer seg på å jakte pingviner.
De skifter til snikemodus.
Jakter uten å lage en lyd, sånn at byttet ikke hører når de kommer.
En pingvin kan utmanøvrere én enkelt spekkhogger,
men den kan sjeldent rømme fra en flokk.
Denne jakten virker kanskje grusom,
men viktige livsferdigheter blir videreført i generasjoner.
Fra spekkhoggere til krill,
alt liv her avhenger til syvende og sist av Antarktis sin havis.
Havene som omringer Antarktis er de tøffeste på planeten vår.
Disse urolige farvannene drar opp næring fra dypet
og skaper enorme, rike fiskeplasser for nomader som vandrealbatrossen.
Under bølgene flyter strømningene vekk fra Antarktis,
transporterer ernæring over hele planeten, som gjør havene fruktbare
og hjelper med å regulere globale temperaturer.
Øya Sør-Georgia.
Den er langt nok nord
til å være utenfor havisens rekkevidde til og med midtvinters,
og mange dyr lever her hele året rundt.
Denne vandrealbatrosskyllingen har sittet i redet sitt hele vinteren,
og er helt avhengig av at foreldrene returnerer med mat.
Den må kanskje vente noen dager mellom måltidene, eller til og med noen uker,
men den er i det minste ikke den eneste som venter.
Albatrosskyllinger må legge ned et helt år på å vokse
før de er klare til å ta sin første flytur.
Deretter tilbringer de mange år på havet før de returnerer til land.
Å lande med tre meter lange vinger krever litt øving.
Albatrossen har ikke reversering.
Kyllingen er denne hunnens første.
Hun har oppdratt den i seks måneder, og har enda seks igjen.
Kyllingen hennes er mindre enn den bør være,
et tegn på at maken hennes ikke har returnert med mat.
Han kan godt ha vært en av de mangfoldige som dør,
viklet inn i linefiskelinene.
Sør-Georgia er et ideelt sted for vandrere å oppdra ungene sine,
men nå er det færre voksne som returnerer hit for å hekke,
og i senere år,
har hekkepopulasjonen minsket med 40 prosent.
Kyllingen er trygg i redet sitt inntil videre.
Det er ikke noen landrovdyr her.
Men det samme kan ikke sies om Sør-Georgia sine hav.
Gigantisk tare trives i disse isfrie farvannene.
Det perfekte stedet for et bakholdsangrep.
Leopardseler tilbringer vinteren her for å slippe Antarktis sine frosne hav.
De skulle ha returnert sørover allerede,
men dette året oppholder de seg lenger.
Og de har utsatt avreisen med god grunn.
Det finnes kongepingviner her.
Hver enkelt er et gedigent måltid,
hvis man får tak i den.
Tilbake for å mate kyllingene sine,
har ikke kongene noe annet valg enn å løpe spissrot.
Konger sees sjeldent på denne måten.
Den bruker mer energi, men det går fortere enn under vann.
Det er vanskelig å velge et bevegende mål i en panikkslagen mengde,
men hvis noen henger etter, endrer oddsen seg.
Sylskarpe tenner mot et stikkende nebb.
Det er fastlåst.
Begge er utslitte etter jakten.
Jegeren bestemmer seg for at måltidet ikke er verdt kampen.
For pingvinen, var det på hengende håret,
men det var bare den første hindringen i å komme tilbake for å mate kyllingene.
Det er lettere sagt enn gjort.
Heldigvis er ikke pingviner på menyen deres.
Likevel er det best å la sovende giganter være.
Sjøelefanthunner liker ikke å bli vekket når de tar seg en blund,
men det er de fire tonns hannene de må se opp for.
De kjemper for tilgang til hunnene.
Å bli meiet ned av sinte fettklumper bør unngås for enhver pris.
En rømningsvei.
På tide å skynde seg.
Endelig kom han frem til barneværelset.
Nå kommer den siste utfordringen.
Finne kyllingen sin i en mengde på en halv million.
Han roper...
...og lytter etter et gjenkjennelig svar.
Kyllingen hans kan være noen kilometer unna,
helt bakerst i kolonien.
Men det er problemet med kyllinger.
De er aldri der du gikk fra dem.
Forbausende nok, i alt dette bråket,
kan en forelder og kyllingen dens kjenne igjen hverandres rop.
Hva foreldre går igjennom for å levere et måltid.
Om bare de visste det.
For en såpass liten øy,
forsørger Sør-Georgia en utrolig mengde med liv.
Alle disse skapningene er til syvende og sist avhengig av krillen
som utvikles under havisen rundt den Antarktiske halvøya.
Med havisen som forsvinner,
er Sør-Georgia sin fremtid langt fra sikker.
På den andre enden av planeten, oppi nord,
kan følgene av klimaendring merkes enda kraftigere.
Arktis er ikke et kontinent som er omringet av hav
men et frossent hav kringsatt av land.
Om våren er havisen her fortsatt på sitt største.
Det er et enormt, fast jaktområde for planetens største land-kjøtteter.
En hann isbjørn søker etter sitt neste måltid
på de frosne fjordene på Svalbard i det høye arktiske området.
Han leter etter seler, som utgjør størsteparten av dietten hans.
Han må spise to tredjedeler av maten han trenger for året
før isen smelter, og jaktplattformen hans forsvinner.
Ringselmoren kunne ikke annet enn å etterlate ungen sin alene på overflaten.
Før ville hun ha bygget et hi inni kanten på isen,
men nå fryses havisen så sent at isen er flat,
og hun måtte etterlate ungen sin ute i det åpne.
Disse endringene i isen er kanskje nyttig for bjørnene nå,
men på lang sikt,
vil et krasj av deres viktigste bytte følge.
Denne nye, flatere isen gjør livet vanskeligere for bjørnene, også.
Det er ingen steder hvor de kan gjemme seg for å snike seg inn på selene.
Og for en mor med en unge på slep, er det ikke enkelt å snike seg.
Ungen innser enda ikke behovet for å være forsiktig
når de sniker seg inn på en sel.
Med færre seler som gjemmer seg i hi,
vil det å lære denne banketeknikken, som en gang var så nyttig,
være helt meningsløst.
Men han har i hvert fall funnet ut av hvordan et selhull ser ut.
Moren hans vet at overskyet forhold er bra for å jakte,
og han vet når hun er seriøs.
Voksne seler utgjør et bedre måltid.
Ungen hennes trår varsomt i sporene hennes
og sørger for å ikke ødelegge konturen hennes.
Ingen av dem må trå feil.
De må gå i ett.
De fleste seljaktene mislykkes.
Bjørnene må fortsette å søke.
Ungen hennes tar seg en tur på egenhånd,
og får en ny sjanse.
En selunge alene på isen.
Nå er det ikke list som trengs, men selvsikkerhet.
Det er ingenting moren kan gjøre,
unntatt å håpe at ungen kommer seg tilbake til hullet hennes i tide.
Den uerfarne unge jegeren nøler.
Moren vet bedre.
Trygg under isen.
Isbjørner er tilpasningsdyktige rovdyr, men de er avhengige av havisen.
Hvis den forsvinner, følger bjørnene etter.
Sommer på iskanten i det kanadiske polararkipelet,
og den årlige tilbaketrekkingen av havisen er godt på vei.
Idet den smelter, ankommer nomader.
Narhval, opprinnelsen til legenden om enhjørningen.
Deres tre meter lange støttann er ikke mer enn en overvokst hjørnetann,
men dens eksakte funksjon, som så mye med narhvalene,
er fremdeles delvis et mysterium.
Hver sommer reiser narhvaler til den samme delen av Arktis,
og venter tålmodige ved iskanten på at en sprekk skal åpnes.
En isrenne, vid nok for dem til å svømme langs.
Til slutt dukker en sprekk opp.
Passasjen deres til skjermede, grunne bukter.
Narhvaler er ekstremt lettskremte og sjeldent filmet under vann.
Disse ishvalene reiser ivrige gjennom rennene så fort de åpnes
fordi de er tryggere mot rovdyr og beskyttet av isen.
Rennene kan muligens også gi dem tilgang til nye fôringsområder.
Havis er ikke bare viktig
for livene til de skapningene som lever rundt polene.
Den spiller en livsviktig rolle i å bestemme klimaet til hele planeten.
En hvit overflate holder jorden kjølt
ved å reflektere det meste av solenergien tilbake til verdensrommet.
En mørk overflate gjør det motsatte,
ved å absorbere over 90 prosent av solenergien.
og dermed oppvarme jorden.
Ettersom havisen smelter,
begynner vi å miste et av planetens beskyttende hvite skjold.
I tusenvis av år,
har det vært en balanse mellom økning og tap av havisen,
men slik er det ikke lenger.
I dag, i sommermånedene,
er det 40 prosent mindre havisdekke enn det var i 1980.
Arktis oppvarmes dobbelt så fort som andre steder på planeten vår.
Innen 2040 vil havet her for det meste være isfritt
i sommermånedene.
Dette tapet av is vil ha uunngåelig ødeleggende konsekvenser
for alle som fortsatt avhenger av den.
Den nordøstlige kysten av Russland.
Dette er planetens største samling av hvalross.
Over 100 000 har dratt seg ut på én enkelt strand.
De gjør det ut av desperasjon, ikke av et valg.
Det naturlige hjemmet deres er ute på havisen.
Men isen har trukket seg tilbake mot nord,
Og dette er det nærmeste de kommer fôringsområdene sine,
hvor de kan hvile seg.
Denne kalven må holde seg nær moren sin,
men hver kvadrattomme er okkupert.
Å klatre over de tettpakkede kroppene er den eneste måten å komme seg over mengden.
De under kan bli knust til døde.
Panikk kan oppstå ut av ingenting.
Under disse omstendighetene er hvalrossene en fare for seg selv.
Noen klarer å finne en plass vekk fra mengden.
De sliter seg opp den 80 meter høye klippen,
en ekstraordinær utfordring for et ett-tonns dyr som er vandt til havisen.
I det minste er det rom for å hvile seg.
En hvalross ser dårlig på land,
men de kan sanse de andre der nede.
Etter som de blir sultne, returnerer de til havet.
I deres desperasjon etter å gjøre det,
faller hundrevis fra høyder som de aldri burde ha besteget.
Disse massesamlingene av hvalross skjer nå nesten hvert år.
Så livene til hvalrossene, likedan som isbjørnene og selene,
forandres.
Alle lever på grensen til klimaendringene,
og alle lider som en konsekvens.
Inntil videre returnerer den arktiske vinteren, og havisen former seg igjen.
Orden er gjenopprettet.
En lettelse for mange skapninger som avhenger av isen.
Men hvor mye lenger
vil deres frosne verdener være en del av planeten vår?
Vennligst besøk ourplanet.com
for å finne ut hva vi må gjøre nå for å beholde den polare villmarken.
Tekst: Håkon Jordheim