‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Cu doar 50 de ani în urmă,
‎ne-am aventurat, în sfârșit, pe Lună.
‎Pentru prima dată, am privit în urmă ‎spre planeta noastră.
‎De atunci, populația globului s-a dublat.
‎Această serie va celebra minunile naturale ‎care ne-au rămas
‎și va dezvălui ce trebuie să protejăm
‎pentru ca natura și omenirea ‎să înflorească.
‎Regiunile polare ale planetei noastre ‎pot părea foarte îndepărtate pentru noi...
‎însă nu sunt departe de influența noastră.
‎Noi schimbăm neintenționat ‎aceste lumi înghețate...
‎iar schimbările nu vor afecta doar polii,
‎ci întreaga planetă.
‎LUMI ÎNGHEȚATE
‎Antarctica.
‎Capătul sudic al planetei noastre ‎este cel mai rece loc de pe Pământ.
‎Se află sub gheață ‎de 30 de milioane de ani.
‎În inima continentului, ‎gheața măsoară patru km grosime.
‎Întregi lanțuri muntoase se ascund ‎sub pătura de gheață.
‎Aici, iarna este atât de rece,
‎încât 19 milioane km pătrați de ocean ‎îngheață an de an,
‎dublând suprafața calotei de gheață.
‎Însă, primăvara, când gheața se topește,
‎viața revine la țărmul continentului.
‎Peninsula ce se întinde către nord, ‎spre America de Sud,
‎este prima care scapă ‎din încleștarea iernii.
‎Pe măsură ce gheața se topește...
‎totul revine la viață.
‎Aici există ‎o varietate mai mare de viețuitoare
‎decât oriunde altundeva în Antarctica.
‎Pinguinii-Papu își petrec ‎mare parte din viață pe mare...
‎însă acum, primăvara, trebuie ‎să vină la țărm ca să se înmulțească.
‎Sunt cei mai rapizi pinguini în apă...
‎însă, pe uscat, ‎viața are un ritm mai lent.
‎Pinguinii se luptă din răsputeri ‎să ajungă la zona de cuibărit...
‎însă nu se lasă înfrânți.
‎Potecile pe care le urmează, ‎bătătorite de mii de pași micuți,
‎îi conduc către cea mai de preț resursă ‎din Antarctica.
‎Stânci goale.
‎Mai puțin de 1% din suprafața Antarcticii ‎e lipsită de gheață,
‎iar aceste petice de stâncă
‎sunt singurele locuri ‎în care pinguinii își pot depune ouăle.
‎A trudit preț de 30 de minute...
‎dar aproape că a ajuns în vârf, ‎unde îl așteaptă partenera lui.
‎El îi oferă o piatră,
‎un dar pentru cuib, ‎dar și ca s-o impresioneze.
‎A sosit la țanc.
‎Mai au o gură de hrănit.
‎Pinguinii-Papu erau rari ‎prin aceste părți din Antarctica,
‎dar, odată cu creșterea temperaturii, ‎și numărul lor a sporit.
‎Gheața de pe ocean ‎pare a fi lipsită de viață...
‎însă, în adâncuri, se ascunde o altă lume.
‎Pe măsură ce gheața se topește, ‎începe să pătrundă lumina
‎și algele care au fost prinse în gheață ‎toată iarna încep să se dezvolte.
‎Această lume cu susul în jos
‎este echivalentul polar ‎al savanei întinse.
‎Gheața este solul în care cresc plantele
‎și, în scurt timp, ‎apar și turmele de erbivore.
‎Krill-ul de Antarctica.
‎Miliarde de crustacee roiesc ‎în apele din jurul continentului.
‎Ele se hrănesc cu alge, sub mângâierea ‎soarelui, protejați de gheața de deasupra.
‎Însă perioada de vis nu dăinuie mult.
‎După topirea gheții, ‎crustaceele își pierd protecția...
‎și apar animalele de pradă.
‎Pinguinii și-au pierdut ‎abilitatea de a zbura,
‎însă încă mai formează stoluri, ‎ca multe alte păsări.
‎Cu cât se scufundă mai îndelung,
‎cu atât le ia mai mult ‎să-și recapete suflul.
‎Ei își înfoaie penele ca să capteze aer ‎și să fie mai hidrodinamici.
‎Încă o gură de aer...
‎și grupul se scufundă împreună.
‎Pinguinii urmăresc krill-ul ‎până la 200 m adâncime.
‎Ce prinde stolul într-o scufundare
‎ia un uriaș într-o înghițitură.
‎Balenele-cu-cocoașă de la tropice
‎au străbătut 8.000 km ca să ajungă aici.
‎Aceasta alege să vâneze singură.
‎Această tehnică, cu saltul înainte brusc,
‎funcționează doar când krill-ul ‎este la suprafață.
‎De cum sosesc și alte balene-cu-cocoașă, ‎încep să lucreze în echipă.
‎Ele se reped împreună
‎și surplusul din gura uriașă a uneia ‎nu se irosește, ci revine alteia.
‎Unele balene-cu-cocoașă lucrează ‎într-o manieră și mai coordonată.
‎Adoptă această strategie ‎când krill-ul coboară în adâncuri.
‎Când ajung pe poziție, ‎eliberează un jet de aer prin nări.
‎Împreună,
‎ele creează o cortină de bule ‎în jurul prăzii lor.
‎Pe măsură ce spirala de bule se strânge, ‎crustaceele sunt tot mai înghesuite...
‎moment în care balenele ‎se năpustesc în sus și le prind.
‎Aproape toate balenele-cu-cocoașă ‎din emisfera sudică
‎vin în Antarctica pentru a vâna krill.
‎De când a fost interzisă vânarea lor, ‎populația și-a revenit uluitor,
‎însă acum le este periclitată ‎sursa de hrană.
‎În ultimii 50 de ani,
‎de când temperaturile tot cresc ‎și gheața se topește alarmant,
‎populația de krill ‎din această parte a oceanului
‎a scăzut la mai puțin de jumătate.
‎Alți prădători marini vin aici ‎în căutare de pradă mai mare.
‎Animalul de pradă suprem din Antarctica.
‎Orca, balena-ucigașă.
‎Mai bine de jumătate din toate ‎balenele-ucigașe patrulează aceste ape.
‎Acest grup s-a specializat ‎pe vânătoarea de pinguini.
‎Se camuflează.
‎Vânează fără a scoate un sunet, ‎pentru ca prada să nu le audă.
‎Un pinguin poate fenta o balenă-ucigașă,
‎dar rareori poate scăpa de un grup întreg.
‎Vânătoarea pare părea nemiloasă,
‎însă astfel învață și generațiile ‎următoare aceste tactici esențiale.
‎De la balenele-ucigașe la krill,
‎toate aceste viețuitoare depind ‎de banchiza din Antarctica.
‎Apele ce împrejmuiesc continentul ‎sunt cele mai agitate din lume.
‎Aceste ape învolburate aduc ‎substanțele nutritive din adâncuri
‎și creează zone vaste bogate în pești ‎pentru nomazi precum albatrosul.
‎În adâncuri, ‎curenții se îndepărtează de Antarctica
‎și transportă substanțele nutritive ‎de-a lungul planetei, fertilizând oceanele
‎și ajutând ‎la reglarea temperaturilor globale.
‎Insula Georgia de Sud.
‎E suficient de nordică
‎încât să nu fie acoperită de banchiză ‎nici în toiul iernii,
‎așadar, aici pot trăi animale tot anul.
‎Acest pui de albatros-călător ‎a stat în cuib toată iarna
‎și depinde în totalitate de hrana ‎adusă de părinții săi.
‎E nevoit să aștepte câteva zile ‎pentru o masă, chiar și câteva săptămâni,
‎dar măcar nu e singurul care așteaptă.
‎Puii de albatros trebuie ‎să împlinească un an
‎înainte să poată zbura pentru prima dată.
‎Apoi, petrec câțiva ani pe mare ‎înainte de a se întoarce pe uscat.
‎Aterizarea cu aripi cu anvergură ‎de trei metri necesită exercițiu.
‎Albatrosul nu are propulsor în marșarier.
‎Este primul pui al acestei femele.
‎Îl crește de șase luni ‎și mai are încă șase.
‎Puiul ei este mai mic ‎decât ar trebui să fie,
‎semn că partenerul ei nu i-a adus hrană.
‎Este posibil să fi căzut și el victimă
‎plaselor de pescuit.
‎Insula Georgia de Sud este locul ideal ‎pentru albatroși să-și crească puii,
‎însă tot mai puțini adulți ‎se întorc aici ca să-și facă cuib,
‎iar, în ultimii ani,
‎numărul exemplarelor care se înmulțesc ‎a scăzut cu 40%.
‎Momentan, puiul așteaptă în siguranță ‎în cuibul lui.
‎Aici nu există animale de pradă terestre.
‎Însă nu este valabil ‎și pentru apele din jurul insulei.
‎Varecul uriaș crește galopant ‎în aceste ape fără gheață.
‎E locul ideal pentru o ambuscadă.
‎Leoparzii-de-mare își petrec aici iarna ‎pentru a scăpa de ghețurile Antarcticii.
‎Trebuia să se fi întors spre sud ‎până acum,
‎dar, anul acesta, au mai zăbovit.
‎Și și-au întârziat plecarea cu un motiv.
‎Aici există pinguini-regali.
‎Pinguinii sunt o masă hrănitoare...
‎dacă îi poți prinde.
‎Când vin să-și hrănească puii,
‎pinguinii-regali trebuie să treacă ‎prin furcile caudine.
‎Ei rareori se deplasează așa.
‎Consumă mai multă energie, ‎dar e mai rapid decât pe sub apă.
‎E greu să alegi o țintă în mișcare ‎într-o mulțime agitată...
‎dar, dacă vreun animal se rătăcește, ‎șansele cresc.
‎Colți ascuțiți contra unui cioc tăios.
‎Au‎ ‎ajuns într-un impas.
‎Amândoi sunt extenuați după urmărire.
‎Vânătorul decide ‎că masa nu merită efortul.
‎Pentru pinguin, a fost cât pe ce,
‎însă e doar primul obstacol ‎în încercarea sa de a-și hrăni puiul.
‎Nu îi va fi deloc ușor.
‎Din fericire, ‎pinguinul nu este în meniul lor.
‎Cu toate acestea, e mai bine ‎să nu-i trezească pe uriași.
‎Femelele de elefant-de-mare ‎nu sunt încântate când sunt trezite,
‎însă masculii de patru tone ‎sunt cei cu adevărat primejdioși.
‎Se luptă pentru femele.
‎Trebuie să evite cu orice preț ‎să fie striviți de uriașii furioși.
‎O cale de scăpare.
‎O iau la goană.
‎În sfârșit, a ajuns la cuiburi.
‎Urmează ultima provocare.
‎Să-și găsească puiul în mulțimea ‎ce numără jumătate de milion.
‎Îl cheamă...
‎și ciulește urechile ‎după răspunsul cunoscut.
‎Puiul lui poate fi ‎și la trei kilometri‎ ‎distanță,
‎în capătul coloniei.
‎Dar asta e problema cu puii.
‎Nu rămân niciodată unde i-ai lăsat.
‎În mod uimitor, în toată zarva,
‎părintele și puiul ‎își pot recunoaște vocile.
‎Prin câte trec părinții ‎ca să le aducă de mâncare...
‎De-ar ști ei!
‎Pentru o insulă atât de mică,
‎Georgia de Sud găzduiește ‎o sumedenie de viețuitoare.
‎Toate aceste ființe depind, ‎de fapt, de krill-ul
‎ce se dezvoltă sub gheața ‎din jurul peninsulei antarctice.
‎Însă banchiza dispare,
‎așa că viitorul insulei este unul incert.
‎La celălalt capăt al planetei, în nord,
‎efectele schimbărilor climatice ‎se simt și mai puternic.
‎Arctica nu este un continent ‎împrejmuit de mare,
‎ci un ocean înghețat, împrejmuit de uscat.
‎Aici, primăvara, banchiza ‎încă atinge suprafața maximă.
‎E un teren de vânătoare vast și sigur ‎pentru cel mai mare carnivor al planetei.
‎Un urs polar mascul ‎își caută următoarea masă
‎pe fiordurile înghețate din Svalbard, ‎în zona polară.
‎Caută foci, care reprezintă ‎hrana sa principală.
‎Trebuie să consume două treimi ‎din mâncarea necesară pe un an
‎înainte ca gheața să se topească ‎și terenul de vânătoare să-i dispară.
‎Mama focă-inelată a trebuit ‎să-și lase puiul singur pe uscat.
‎În trecut, și-ar fi făcut ‎o vizuină sub‎ ‎o creastă de gheață,
‎însă acum marea îngheață târziu ‎și gheața este netedă,
‎așa că a trebuit să-și lase puiul ‎în câmp deschis.
‎Aceste schimbări sunt benefice ‎pentru urși momentan,
‎dar, pe termen lung,
‎va scădea ‎numărul focilor cu care se hrănesc.
‎Gheața cea nouă, plată, ‎le face viața grea și urșilor.
‎Nu mai au unde să se ascundă ‎pentru a pândi focile.
‎Pentru o mamă cu un pui după ea, ‎furișatul nu e lucru ușor.
‎Puiul nu știe să aibă grijă
‎când se furișează spre o focă.
‎Tot mai puține foci se ascund în vizuine,
‎așa că tehnica bătătoritului, ‎cândva folositoare,
‎acum a devenit aproape inutilă.
‎Măcar a învățat cum arată ‎copca unei foci.
‎Mama sa știe că vremea închisă ‎e numai bună pentru vânătoare,
‎iar el știe când s-o ia în serios.
‎Focile adulte sunt o masă mai îmbelșugată.
‎Puiul o urmează cu băgare de seamă...
‎și are grijă să se ascundă după ea.
‎Nu pot face un pas greșit.
‎Trebuie să se sincronizeze perfect.
‎Majoritatea încercărilor ‎de vânătoare eșuează.
‎Urșii trebuie să continue căutarea.
‎Puiul ei se îndepărtează...
‎și primește o a doua șansă.
‎Un pui de focă, singur pe gheață.
‎Acum nu mai trebuie să se ascundă, ‎ci să fie mai temerar.
‎Foca mamă nu are ce face.
‎Poate doar să spere că puiul ei ‎va ajunge la copcă în timp.
‎Tânărul vânător novice ezită.
‎Mama lui știe mai bine.
‎În siguranță, sub gheață.
‎Urșii polari sunt vânători flexibili, ‎dar depind de banchiză.
‎Dacă aceasta dispare, dispar și urșii.
‎Vara, la marginea calotei de gheață ‎din zona canadiană polară.
‎Dezghețarea anuală a oceanului ‎este în toi.
‎Odată cu topirea gheții, ‎sosesc și nomazii.
‎Narvalii, cei ce au inspirat ‎legendele unicornilor.
‎Cornul lor de trei metri lungime ‎este, de fapt, un canin uriaș,
‎însă utilitatea acestuia este, ‎la fel ca multe lucruri ce țin de ei,
‎o parțial enigmatică.
‎În fiecare vară, narvalii ajung ‎în aceeași zonă din Arctica
‎și așteaptă răbdători la marginea gheții ‎ca aceasta să le deschidă calea.
‎Au nevoie de un spațiu ‎cât să poată înota prin el.
‎Într-un final, apare o fisură.
‎Calea către golfurile puțin adânci, ‎către adăpost.
‎Narvalii sunt foarte timizi ‎și sunt rareori filmați sub apă.
‎Aceste balene ale ghețurilor sunt ‎nerăbdătoare să treacă prin gheață
‎ca să caute adăpost de animalele de pradă.
‎Aceste poteci le pot deschide calea ‎și către alte terenuri de vânătoare.
‎Banchiza nu e importantă
‎doar pentru viețuitoarele ‎care trăiesc la poli.
‎Joacă un rol crucial ‎în influențarea climei întregii planete.
‎Suprafața albă menține ‎o temperatură scăzută
‎fiindcă reflectă mare parte ‎din energia solară înapoi în spațiu.
‎Suprafața închisă la culoare o crește.
‎Absoarbe peste 90% din energia solară
‎și astfel încălzește planeta.
‎Gheața se restrânge
‎și începem să pierdem ‎unul dintre scuturile albe ale planetei.
‎Preț de mii de ani,
‎a existat un echilibru între extinderea ‎și restrângerea banchizei,
‎dar acum, s-a pierdut.
‎În prezent, în lunile de vară,
‎banchiza este cu 40% mai mică ‎decât era în 1980.
‎Zona polară se încălzește de două ori ‎mai repede decât oricare alta din lume.
‎Până în 2040, oceanul va fi‎ ‎aproape ‎complet lipsit de gheață la Polul Nord
‎în lunile de vară.
‎Dispariția gheții ‎va avea consecințe devastatoare
‎pentru toți cei care încă depind de ea.
‎Coasta de nord-est a Rusiei.
‎Aceasta este ‎cea mai mare adunare de morse din lume.
‎Peste 100.000 de suflete ‎s-au înghesuit pe o singură plajă.
‎Fac asta din disperare, ‎nu este alegerea lor.
‎Mediul lor natural este pe banchiză.
‎Însă gheața s-a retras spre nord.
‎Acesta e cel mai apropiat loc ‎de zona lor de vânătoare
‎unde se pot odihni.
‎Puiul ar trebui să stea lângă mama sa...
‎însă fiecare centimetru pătrat ‎este ocupat.
‎Nu se pot deplasa ‎decât cățărându-se peste marea de trupuri.
‎Cei de dedesubt pot muri striviți.
‎Panica se poate stârni din senin.
‎În aceste condiții, ‎morsele se pun în pericol reciproc.
‎Unele găsesc loc departe de mulțime.
‎Se urcă anevoie ‎pe stâncile de 80 m înălțime...
‎O provocare uimitoare pentru un animal ‎de o tonă, obișnuit cu banchiza.
‎Măcar aici, sus, au loc să se odihnească.
‎Pe uscat, vederea morselor este slabă,
‎dar le simte pe celelalte dedesubt.
‎Când li se face foame, ‎trebuie să se întoarcă în ocean.
‎În disperarea lor,
‎sute cad de la înălțimi ‎la care nu ar fi trebuit să ajungă.
‎Uriașa adunare de morse are acum loc ‎aproape în fiecare an.
‎Așadar, viețile morselor, ‎la fel ca ale focilor și urșilor polari,
‎se schimbă.
‎Cu toții trăiesc ‎la mila schimbărilor climatice...
‎și cu toții suferă, drept consecință.
‎Momentan, iarna revine la Polul Nord ‎și banchiza se întinde.
‎Totul revine la normal.
‎Este o ușurare pentru animalele ‎care depind de gheață.
‎Însă, cât vor mai găzdui
‎aceste lumi înghețate ‎viețuitoarele de pe planeta noastră?
‎Vă rugăm să vizitați ourplanet.com
‎ca să descoperiți ce trebuie să facem acum ‎pentru a proteja mediul arctic.
‎Subtitrarea: Laura Somandru