EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Det är bara 50 år sedan
vi äntligen vågade ta oss till månen.
För första gången kunde vi se vår egen planet på avstånd.
Sedan dess har mänskligheten mer än fördubblats.
Den här serien kommer att hylla de av naturens under som finns kvar
och visa vad vi måste bevara
för att säkra ett gott liv för människor och djur.
Vår planets polarregioner kan kännas utom räckhåll för de flesta av oss
men ändå påverkar vi dem.
Oavsiktligt förändrar vi dessa frusna världar
och dessa förändringar kommer inte bara att påverka polerna
utan hela planeten.
Antarktis.
Den sydligaste platsen på vår planet och den kallaste platsen på jorden.
Den har varit frusen i 30 miljoner år.
I dess mitt är istäcket över fyra kilometer tjockt.
Hela bergskedjor ligger begravda under det.
Här är det så kallt att varje vinter
fryser 19 miljoner kvadratkilometer hav till is.
och fördubblar storleken på polarisen.
Men när isen smälter på våren
återvänder livet till kontinentens kuster.
Halvön som sträcker sig norrut mot Sydamerika
är första delen som släpps ur vinterns grepp.
När havsisen bryts upp
återvänder livet.
Det finns en större mångfald av djur här
än någon annanstans i Antarktis.
Åsnepingvinen tillbringar den större delen av sitt liv till havs
men på våren måste de komma i land för att föröka sig.
De är de snabbaste pingvinerna i vattnet
men på land har livet en lugnare takt.
Det är kämpigt att nå boplatserna
men en pingvin ger aldrig upp.
Stigarna som de följer, upptrampade av tusentals små fotsteg
leder till Antarktis mest sällsynta inslag.
Snöfritt berg.
Mindre än en procent av Antarktis är isfritt
och de här steniga små platserna
är enda stället åsnepingvinerna kan lägga sina ägg.
Det har varit en 30 minuter lång kamp
men han har nästan nått toppen där hans partner väntar på honom.
Han ger henne en sten,
en gåva som förstärker boet, och vinner därmed hennes gunst.
Han kom precis i tid.
En mun till att mätta.
Åsnepingviner var sällsynta i den här delen av Antarktis,
men med stigande temperaturer blir de allt fler.
Havsisen kan framstå som platt och livlös,
men under ytan är det en annan värld.
När isen smälter når ljuset igenom
och en alg som varit fången i isen under vintern börjar växa.
Den här upp och ned-vända världen
är polarvarianten av de stora gräsmarkerna.
Isen är myllan som växterna gror i
och hjordarna med växtätare är på väg.
Antarktisk krill.
Triljoner av dem simmar i vattnen runt Antarktis.
Skyddade av isen ovanför äter de av algerna medan solen skiner.
Men de goda tiderna varar inte länge.
När isen väl har smält förlorar krillen sitt skydd
och rovdjuren anländer.
Pingvinerna må ha förlorat sin förmåga att flyga
men de bildar fortfarande flockar som många fåglar gör.
Ju längre de dyker
ju längre tid tar det för dem att hämta andan.
Att burra upp fjädrarna fångar luft och gör kroppen mer strömlinjeformad.
Ett sista andetag...
och sedan dyker hela gruppen tillsammans.
Åsnepingvinerna följer krillen ner till 200 meters djup.
Det en flock kan fånga i ett dyk
kan en gigant fånga i en munfull.
Knölvalar från tropikerna
har simmat mer än 8 000 kilometer för att ta sig hit.
Den här väljer att äta ensam.
Den här tekniken, med språng och utfall
fungerar bara när krillen finns nära ytan.
När fler knölvalar anländer börjar de arbeta i team.
De gör utfall tillsammans
och det som inte fångas in av den ena munnen samlas upp av den andre.
Vissa knölvalar arbetar regelbundet på ett ännu mer koordinerat sätt.
Det gör de när krillen finns på ett större djup.
När de nått sina positioner blåser de bubblor från sina lufthål.
Tillsammans skapar de ett nät av bubblor runt sitt byte.
Allt eftersom nätet av bubblor dras åt samlar det ihop krillen
och sedan stiger valarna mot ytan och äter upp krillen på vägen.
Nästan alla knölvalar på södra halvklotet
kommer till Antarktis för att äta krill.
Sedan kommersiell valjakt förbjöds har deras antal ökat dramatiskt
men nu hotas deras tillgång på mat.
Under de senaste 50 åren
har ökad temperatur och minskande havsis gjort att
mängden krill i den här delen av den Antarktiska oceanen
har mer än halverats.
Andra kommer hit på jakt efter större byten än krill.
Antarktis toppredatorer.
Späckhuggare.
Mer än hälften av världens späckhuggare vistas här.
Den här flocken har specialiserat sig på att jaga pingviner.
De börjar simma smygande.
De jagar ljudlöst så att deras byte inte hör dem närma sig.
En pingvin kan simma ifrån en ensam späckhuggare
men den kan sällan undslippa en flock.
Den här jakten kan se grym ut,
men det är viktig kunskap som förs vidare till nästa generation.
Från späckhuggare till krill,
allt liv här är beroende av Antarktis havsis.
Haven runt Antarktis är de hårdaste på hela planeten.
Haven rör upp näringsämnen från djupet
och skapar vidsträckta fiskevatten för nomader som albatrosserna.
Under vågorna på ytan går havsströmmar bort från Antarktis
och för med sig näringsämnen över planeten, berikar haven
och reglerar globala temperaturer.
Ön Sydgeorgien.
Den ligger tillräckligt långt norrut
för att undslippa havsisen även på vintern
och många djur lever här året runt.
Den här vandringsalbatross-ungen har suttit i sitt bo hela vintern
och den är helt beroende av att föräldrarna kommer med mat.
Den kan få vänta några dagar mellan målen eller till och med några veckor
men den väntar i alla fall inte ensam.
Albatrossungar måste växa i ett år
innan de är redo att flyga första gången.
Och sedan tillbringar de flera år till havs innan de återvänder till land.
Att landa med tre meters vingbredd kräver en del träning.
Albatrosser kan inte reversera som ett flygplan.
Det är honans första unge.
Hon har matat den i sex månader och ska hålla på i sex till.
Ungen är mindre än den borde vara
vilket är ett tecken på att hanen inte har kommit med mat.
Han kan ha varit en av många som dör
när de fastnar i fiskelinor.
Sydgeorgien är en perfekt plats för albatrosser att föda upp sina ungar
men färre fåglar kommer numera hit för att bygga bo
och på senare år
har avelsbeståndet minskat med 40 procent.
I boet är ungen säker.
Här finns inga rovdjur på land.
Men det gäller inte vattnen runt Sydgeorgien.
Kelp trivs i dessa isfria vatten.
Ett perfekt ställe att ligga i bakhåll.
Sjöleoparder övervintrar här för att slippa Antarktis frusna hav.
De borde redan ha återvänt söderut
men i år stannar de längre.
Och de har skjutit upp avfärden av en bra anledning.
Det finns Kungspingviner här.
Varje pingvin är ett rejält mål mat,
om man kan fånga den.
På väg att mata ungarna
har pingvinerna inget annat val än att löpa gatloppet.
Kungspingviner tumlar sällan på det här sättet.
Det kräver mer energi, men det går snabbare än att simma under ytan.
Det är svårt att välja ett byte som rör sig i en panikslagen samling
men om någon hamnat på efterkälken ändras oddsen.
Sylvassa tänder mot en huggande näbb.
Dödläge.
Båda är utmattade efter jakten.
Jägaren bestämmer sig för att maten inte är värt kampen.
För pingvinen var det lite väl nära ögat,
men det var bara första hindret på väg tillbaka till ungen.
Det är ingen söndagspromenad direkt.
Som tur är äter de inte pingvin.
Men det är ändå bäst att låta dem sova ifred.
Sjöelefanthonor tycker inte om att bli väckta
men det är fyratonshanarna som man ska se upp för.
De gör upp om honorna.
Att bli överkörd av en ilsken jättesäl är något man vill undvika.
En flyktväg.
Dags att dra.
Äntligen har han nått boplatsen.
Nu återstår den sista utmaningen.
Att hitta sin unge bland en halv miljon.
Han ropar...
och lyssnar efter ett svar han känner igen.
Hans unge kan vara flera kilometer längre bort
i utkanten av kolonin.
Men det är problemet med ungar.
De är aldrig där man lämnade dem.
Häpnadsväckande nog kan
en förälder och dess unge höra varandra trots allt oväsen.
Allt en förälder går igenom för att kunna servera mat.
Om de bara visste.
Trots att ön är liten
finns det en enastående mängd djur på Sydgeorgien.
Alla dessa varelser är beroende av krillen
som utvecklas under havsisen runt den Antarktiska halvön.
När havsisen försvinner
är även Sydgeorgiens framtid oviss.
På planetens andra ända i norr
är klimatförändringarnas effekter mer kännbara.
Arktis är inte en kontinent omsluten av ett hav
utan ett fruset hav omringat av land.
På våren är isen fortfarande i sin maximala utbredning.
Det är en vidsträckt fast jaktmark för planetens största köttätare på land.
En isbjörnshane som söker sitt nästa mål mat
på Svalbards frusna fjordar i Arktis.
Han letar efter sälar, som är huvuddelen av hans föda.
Han måste äta två tredjedelar av maten han behöver under hela året
innan isen smälter och hans jaktmark försvinner.
Honan hade inget annat val än att lämna sin unge ensam på isen.
Förr i tiden skulle hon ha byggt ett bo inuti en ås på isen,
men nu fryser havet så sent att isen är platt
och hon var tvungen att lämna sin unge utan skydd.
De här förändringarna med isen må gynna isbjörnarna just nu
men på lång sikt
kommer deras viktigaste byte att minska kraftigt.
Den nya, plattare isen gör livet svårare även för isbjörnarna.
De kan inte gömma sig någonstans när de jagar säl.
Och för en hona med en unge på släp är det inte lätt att smyga.
Ungen har ännu inte insett behovet av försiktighet
när man smyger sig på en säl.
När allt färre sälar gömmer sig i ishålor
är den här jakttekniken, som en gång var så användbar,
numera nästan poänglös att kunna.
Han har i alla fall upptäckt hur ett sälhål ser ut...
Honan vet att mulet väder är bra när man ska jaga
och ungen vet när hon menar allvar.
Vuxna sälar är mycket mera mat.
Ungen går försiktigt i hennes fotspår
och bryter inte hennes kurs.
Ingen av dem får sätta en fot fel.
De måste röra sig som en björn.
De flesta säljakter misslyckas.
Björnarna måste fortsätta sitt sökande.
Hennes unge vandrar iväg
och får en chans till.
En sälunge som är ensam på isen.
Nu behövs inte försiktighet, utan självförtroende.
Sälhonan kan inte göra annat
än att hoppas att ungen hinner tillbaka till hennes hål i tid.
Den oerfarna unge jägaren tvekar.
Honan vet bättre.
I trygghet under isen.
Isbjörnar är rovdjur som kan anpassa sig, men de är beroende av havsisen.
Om den försvinner, kommer björnarna också försvinna.
Det är sommar vid iskanten i kanadensiska Arktis
och det årliga tillbakadragandet av havsisen är på gång.
När den smälter anländer nomader.
Narvalar, ursprunget för legenden om enhörningen.
Deras tre meter långa bete är i själva verket en överväxt hörntand
men dess exakta funktion är, som mycket annat med narvalen,
fortfarande ett mysterium.
Varje sommar kommer narvalar till samma del av Arktis
och väntar tålmodigt vid iskanten på att en spricka ska öppna sig.
En öppning i isen som är bred nog att simma i.
Till slut öppnar sig en spricka.
Deras väg till skyddade, grunda vikar.
Narvalar är extremt skygga och har sällan filmats under ytan.
Dessa valar simmar ivrigt så fort isen öppnar sig
eftersom de är mer skyddade från rovdjuren som jagar på isen.
De kan även nå nya ställen där de kan hitta mat.
Havsisen är inte bara livsviktig
för de djur som lever vid polerna.
Den spelar en avgörande roll för klimatet på hela planeten.
En vit yta kyler ner jorden
genom att reflektera större delen av solstrålningen.
En mörk yta har motsatt effekt,
den absorberar 90 procent av solens energi
och värmer upp jorden.
När havsisen krymper
börjar vi förlora en av planetens skyddande vita sköldar.
I tusentals år
har det funnits en balans i havsisens växande och tillbakadragande
men så är det inte längre.
Under sommarmånaderna är det i dag
40 procent mindre havsis än det var 1980.
Arktis värms upp två gånger snabbare än någon annan plats på jorden.
År 2040 kommer det här havet till stor del vara fritt från is
under sommarmånaderna.
Den här förlusten av is kommer oundvikligen att ge
fruktansvärda konsekvenser för alla som är beroende av den.
Rysslands nordöstra kust.
Det här är den största samlingen av valrossar någonstans.
Över hundratusen har tagit sig upp på en enda strand.
De gör det i ren desperation.
Deras naturliga livsmiljö är havsisen.
Men isen har dragit sig tillbaka norrut
och det här är det närmaste stället
som de kan vila ut på.
Den här ungen måste hålla sig nära sin mamma
men varje centimeter är upptagen.
Att klättra över de packade kropparna är enda sättet att ta sig fram.
De som ligger underst kan krossas till döds.
En panikrusning kan utbryta när som helst.
I dessa förhållanden kan valrossar skada sig själva.
Några lyckas hitta en plats vid sidan av trängseln.
De kämpar sig uppför 80 meter höga klippor
en otrolig utmaning för ett djur som väger ett ton och är vant vid havsis.
Här uppe finns det åtminstone plats att vila.
Valrossen ser väldigt dåligt på land
men de kan känna att de andra är där nere.
När de blir hungriga måste de återvända till havet.
I sin desperation att göra det
faller hundratals från höjder som de aldrig skulle ha tagit sig upp på.
Dessa stora samlingar av valrossar inträffar nu nästan varje år.
Så valrossarnas liv
förändras precis som isbjörnarnas och sälarnas.
Alla lever på klimatförändringarnas frontlinje
och alla blir lidande.
Än så länge återvänder den arktiska vintern och havsisen lägger sig.
Ordningen är återställd.
En lättnad för de många djur som är beroende av isen.
Men hur länge
kommer deras frusna världar att vara en del av livet på vår planet?
Besök ourplanet.com
och läs om vad vi behöver göra nu för att bevara vildmarken på polerna.
Jag kan höra hela världen sjunga tillsammans
Jag kan höra hela världen säga att det är nu eller aldrig
Det är inte försent om vi ändrar vårt beteende
Och identifierar våra problem
Jag kan höra hela världen säga att vi gör det tillsammans
Vi gör det tillsammans
Undertexter: Jessica Carleson