EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
For blot 50 år siden rejste vi endelig til månen.
For allerførste gang så vi ned på vores egen planet.
Siden da er Jordens befolkning mere end fordoblet.
Denne serie hylder de resterende natur-undere
og afslører, hvad vi må bevare
for at sikre, at mennesker og natur trives.
Dette er en tropisk skov.
En regnskov.
Det rigeste habitat på Jorden.
Det er ukendt, præcis hvor mange arter, den indeholder,
men det er flere millioner.
Og nye opdages hver eneste uge.
Nogle af dem, som denne træleopard, ved vi nærmest intet om.
Selv om de dækker blot 7 % af verdens landområder,
spiller jungler en afgørende rolle for planetens helbred.
JUNGLER
Midt i Afrika ligger Congo.
Det er Jordens yngste regnskov, der blot er 18.000 år gammel,
og denne jungle har flere store dyr end nogen anden.
En familie af lavlandsgorillaer.
De anføres af denne silverback, den dominerende han.
Han er så høj som en mand, men vejer det dobbelte.
Hans familie afhænger af ham for at overleve.
Som deres vogter må han holde øje med farer.
En rivaliserende han kan tilrane sig tronen og splitte hans familie.
Men én trussel kan han ikke styre.
I de seneste 20 år har krybskytteri halveret Congos bestand af gorillaer.
Hans slags er nu stærkt truet.
Det er bare en skovelefant, der ikke er en trussel for silverbacken.
Men elefanten har også grund til at holde øje med krybskytter.
Deres lange, lige stødtænder er endnu mere efterspurgte
end deres slægtninges på græssletterne.
Han følger stier skabt af generationer af elefanter før ham
i søgen efter føde.
Som elefanten går silverbackens familie adskillige kilometer om dagen
i søgen efter frugt og frø.
De og elefanterne er denne jungles gartnere.
Frøsprederne.
Og mange af træerne her findes kun på grund af disse store dyr.
Her fører alle stier til Mbeli Bai.
Åbne områder som dette er helt særlige for Congos jungle,
og der ligger over 100 af dem i skoven.
Disse rydninger kaldes bais og tiltrækker mange af junglens beboere.
Silverbacken fører forsigtigt an.
Men hans familie følger ham tæt.
Gorillaerne kommer for at spise saltrige vandplanter.
Salt er en mangelvare i skoven,
men afgørende for deres overlevelse.
Elefanter graver salt ud ad mudderet med deres snabler.
Eller drikker blot det mineralberigede vand.
Silverbackens familie er ikke de eneste gorillaer her.
Næsten 200 andre bruger også denne bai
samt over 530 elefanter, hvilket viser Mbelis betydning.
For elefanterne har bai'en en anden vigtig rolle.
Det meste af livet bruger de på at vandre rundt i skoven alene.
Så det er kun her, de kan møde andre.
I modsætning til Congos øvrige bai'er er Mbeli godt beskyttet,
så det er et fristed fra krybskytter.
Det er først, når de går igen, de kommer i fare.
Og som Congos største frøspredere
kan tab af denne megafauna have vidtrækkende konsekvenser
for vores planets andenstørste regnskov.
Jungler ser måske ens ud,
men hver af dem huser deres helt egne aktører.
New Guinea er verdens største jungledækkede ø,
og over halvdelen af planterne og dyrene der
findes ingen andre steder på Jorden.
En turbulent geologisk fortid har formet denne enorme ø
til et voldsomt landskab med bjerge og dale.
En proces, der isolerede én art fra en anden.
Opdelt på denne måde er New Guineas dyr blevet virkeligt sære.
Tolvtrådet paradisfuglhannen
er den eneste fugl i verden, der har sådan en haleudsmykning.
Den bruges til at kilde en potentiel mages ansigt.
Fra én kragelignende forgænger
har paradisfugle udviklet sig til 40 forskellige slags.
Hvert hjørne af denne ø har sin egen udgave.
Mød sort seglnæb fra New Guineas højland.
Den kan forvandle sig til meget ikke-fugleagtige former.
Hver paradisfuglehan har en særlig parringsopvisning,
og den mest utrolige er den, der finder sted på denne scene.
For ejeren, en parotia, skal der først forberedes lidt.
Hver morgen rydder han pladsen for nattens nedfald.
Det er en vigtig opgave, hvis han vil tiltrække en mage.
Hunner besøger kun de mest ryddelige pladser.
Ét vildfarent blad kan ødelægge hans chancer.
Perfekt.
Hans rengøringsvanvid giver pote,
og en hun kommer på besøg.
Nu kan han rigtig imponere hende.
Men det bliver svært.
Hunner er meget kræsne,
og hun forventer en godt koreograferet opvisning, der er fejlfri.
Han åbner med et buk.
Så skal hans blå øje blinke gult.
Så langt, så godt.
Han kan alle trinnene.
Flot fodarbejde.
Den roterende dervish.
Hovedfjersrysten med rotation.
Hendes oprejste hovedfjer og rystende vinger
er et rigtig godt tegn.
Hans sidetrin og hovednik ser godt ud fra alle vinkler,
men hans halskrone kan kun ses fra hendes placering.
Vent.
Der var den. Et glimt af hans farveskiftende halsplet.
Hendes opstemthed vokser.
Han opvisning har været en succes.
Han vinder hendes gunst.
New Guineas isolation har skabt en unik blanding af dyr.
Men en skovs alder har endnu større betydning
for diversiteten af det liv, den indeholder.
Borneos jungler i Sydøstasien
har vokset her i næsten 130 millioner år.
De er de ældste på Jorden.
Denne kalkstensbjergtop i Borneos højland blev oprindeligt dannet under havet.
Tid og regn har langsomt formet dette junglefort med 40 meter høje tårne.
Denne øjungles storhidstid illustreres bedst
med et af de ældste rovdyr på Jorden.
Et fløjlsdyr.
Den føler sig hjemme i den fugtige skovbund.
De har været her siden dinosaurernes tid, og de har stort set ikke ændret sig.
De opdager deres insektbytte via vibrationer og berøring.
Men den er langsom, så hvordan fanger den disse hurtige kryb?
Svaret er virkelig utroligt.
Limpistoler.
Slimet hærder, når det rammer,
og fanger det uheldige insekt.
Fløjlsdyret sprøjter fordøjelsesspyt i kakerlakken,
og så suger den alt ud af den.
Den høje fugtighed i skovbunden gavner ikke kun fløjlsdyrene.
Den er også perfekt for svampe.
Og Borneos ældgamle jungler har mange arter.
De døde nedbrydes,
så slimsvampe og svampe genbruger knappe næringsstoffer.
Tiden har gjort Borneos jungler utroligt rige og alsidige.
Her kan der på blot få hektar skov
være flere forskellige slags planter end i hele Europa.
Heriblandt nogle af de mest specialiserede på Jorden.
I løbet af flere uger
oppustes disse spidser og danner krus eller kander.
Der er 39 slags kandebærere i Borneo, og de fleste findes ingen andre steder.
For at få den næring, de behøver, er kandebærerne afhængige af dyr
og ofte på overraskende vis.
Dette er en træspidsmus, som kun findes i Borneo.
Hver morgen besøger han kandebærerne i nabolaget.
Den afhænger af den sukkeropløsning, der udskilles fra hårene på kandens låg.
Når låget er slikket rent, går han videre til næste.
Og næste.
Alt dette sukker kan kun give ét resultat.
Til gengæld for den gratis føde efterlader træspidsmusen en gave.
Gødning til planten.
Der kræves kun en eftermiddagsbyge
for at skylle dens afføring ned i kandebærerens skål.
Uden disse tilsatte nitrater kan planten ikke leve.
Jagten på næringsstoffer har ført nogle kandebærere på dystre veje.
En gracilis-kandebærer tiltrækker myrer til undersiden af låget med nektardråber.
Men hvad giver myrerne igen?
Det afhænger også af regn.
Regndråbernes kraft gør det umuligt for myrerne at holde fast.
Det er planteverdenens eneste springbræt-fælde.
Denne kandebærer lever af myrekroppe.
Alle kandebærere afhænger af dyr for at overleve.
Og én har endda slået sig sammen med en flagermus.
Hardwickii-flagermusen finder hemsleyana-kandebærere,
fordi plantens brede bagside reflekterer flagermusens ultralyde.
De rørformede kander er det perfekte rugested.
Kanden giver sikkert ophold,
og planten beriges med gæstens afføring.
Relationer som disse er udviklet over millioner af år,
men mange kan være væk om et årti.
I de seneste 50 år har Borneo mistet over halvdelen af sin jungle.
Og det er endnu værre på de nærliggende filippinske øer.
Her er 90 % af den primære regnskov væk.
Det resterende er sidste fristed for verdens sjældneste rovfugl.
Den enorme abeørn.
Med blot 400 resterende par
er en unge i en rede et meget sjældent syn.
Forskere har fulgt moren, siden hun var et år gammel.
Nu er hun ti år, og dette er hendes første unge.
Den er fire måneder gammel og næsten en meter høj,
og dens selvtillid vokser.
Selv om moren stadig vil hjælpe til.
Ungen er meget krævende.
Hun forventer regelmæssig madlevering,
men som et lille barn med raserianfald vil hun ikke hjælpes med at spise.
Hun er allerede på størrelse med sin far og for stor at diskutere med.
Men skal denne unge komme videre, ved han, fløjlshandskerne må af.
Fra nu af bliver besøgene færre.
Forældrene kommer af og til med en madpakke.
Men en lille flyvende hund er ikke noget at juble over.
Det er forvirrende, når ens forældre ikke kommer så ofte som tidligere.
Hver dag kalder hun.
Men ingen tager sig af det.
Hun er sulten.
Og der er kun rester tilbage.
Det er på tide at blive en rigtig ørn.
Vingebask styrker flyvemusklerne i de to meter store vinger.
Vinger, der skal bruges til at bære hendes bytte væk.
Men den færdighed har hun ikke endnu.
Hun har aldrig før været væk fra redens sikkerhed.
Og med god grund.
Der er 70 meter ned til skovbunden.
Et fald ville være fatalt.
Det er et uroligt øjeblik, men hun må igennem det.
Lige nu er hun helt oppe på tæerne.
Kastevinde hjælper ikke på balancen på kanten til et drabeligt dyb.
Og den daglige regn gør det ikke lettere.
Hver dag bliver hun lidt stærkere og mere selvsikker.
Så kommer dagen, hvor selvtillid og viden går op i en højere enhed.
Det er på tide at se, om vingerne bærer.
Hendes første flyvetur fra redetræet.
Der går næsten et år, før hun er helt selvstændig.
Så afhænger overlevelsen af, om hun finder et område
med store områder med urørt jungle.
I Filippinernes fragmenterede skov
er der bare for få byttedyr til en kæmpestor ørn.
Men der er én jungle, hvis størrelse stadig er legendarisk.
Amazonområdet er over 3.000 km bredt
og hjemsted for halvdelen af vores planets resterende regnskov.
Men der er udfordringer for dem, der bor langt inde i Amazonas.
Sorte edderkopaber...
...har kig på en saltsten.
Da de er så langt fra havet, er der knaphed på salt her,
så at besøge en saltsten er vigtigt.
Men først må de sikre sig, at ingen rovdyr lurer nedenfor.
En harmløs aguti er et godt tegn.
Det er det eneste tidspunkt, en edderkopabe betræder jorden.
Og har man hovedet i et hul...
...bør man have en spejder.
Aber kan ikke klare sig uden disse mineraler.
Og det ved rovdyrene.
En advarsel fra spejderen.
Det er ikke falsk alarm.
En jaguar.
Den ses sjældent, men er Amazonas førende rovdyr.
Da jaguaren er væk, vender aberne tilbage.
Men det er risikabelt.
Ingen ved, hvornår rovdyret kommer igen.
Ikke kun edderkopaber må sætte behov over frygt.
I Amazonas er saltsten lige så vigtige som en oase i en ørken.
Støj kan være ens ven eller fjende, så enhver gæst må være klar til flugt.
Det er falsk alarm.
Bare den harmløse aguti igen.
I Amazonas har hver dyregruppe flere arter end noget andet sted.
Det gælder også frøer.
Der menes at være over 1.000 forskellige arter her.
Og der findes fortsat nye arter.
Frøer er tegn på en sund skov.
Men dens vigtigste beboere er også junglens mindste.
Der menes at være over to millioner forskellige insekter i Amazonas.
Det er dem her, der er flest af.
En koloni af bladskærermyrer kan bestå af millioner af myrer.
Hver koloni er en superorganisme med en fælles funktion.
At samle blade og bære dem tilbage til deres underjordiske reder.
På sådan en kolonis område
bliver så meget som en femtedel af al ny plantevækst høstet af myrerne.
De skærer igennem bladene med særlige kæber.
De udsender højfrekvente vibrationer, der stivner bladet,
så det er let at skære.
I samarbejde kan de fjerne alle blade på et træ på blot 24 timer.
Det svære består i at holde fast i bladet, mens man falder.
Lettere sagt end gjort.
Men man bør ikke komme tomhændet til reden.
En bladskærermyrekoloni er som en kæmpe planteæder,
der minder om en elefant i Congo,
og deres påvirkning af økosystemet er lige så vigtig.
Myrerne følger duftspor tilbage til reden.
Og undviger uventede forhindringer.
Men for at øge effektiviteten holder myrerne stierne frie for nedfald.
En bladskærermyrerede kan være op til otte meter dyb
og have tusindvis af forbundne kamre.
Arbejderne bærer de nyhøstede blade til særlige rum til bearbejdning.
Bladene er ikke føde, men bruges til at lave haver med svampe,
som de fodrer larverne med.
Koloniens succes afhænger af, at haverne holdes sygdomsfrie.
Så myrerne samarbejder med bakterier om at styre patogener,
der kunne ødelægge deres svampe.
Forskere mener nu,
at disse bakterier kan give nye løsninger på menneskesygdomme.
Men selv om myrerne er succesrige,
afhænger regnskovens diversitet af, at ingen art får overtaget.
Her får myrerne ikke helt deres vilje.
Denne opfører sig sært.
Den virker besat af at klatre op,
og den er allerede adskillige meter over skovbunden.
Noget har overtaget styringen af dens krop.
Som en dukkefører, der trækker i trådene.
Der er kun én handling mere, som myren ikke kan fravælge.
Den må finde et sted at bide sig fast, så den sidder fast på vegetationen.
Når myren har sit dødsgreb,
bryder en parasitsvamp, snyltekølle, ud fra dens krop.
Til sidst bryder frugtlegemet ud af hovedet på myren.
Fra denne runde beholder spredes sporer i luftstrømmene,
hvor de kræver flere myreofre.
Men det er ikke kun myrer.
Mange andre inficeres af snyltekøllen.
Jo flere der er af en art,
des mere sandsynligt er det, de bliver ofre for dræbersvampen.
Denne form for balance betyder, at en enkelt art aldrig kan dominere.
Dermed beskyttes junglens utrolige diversitet.
Men dag falder diversiteten i verdens regnskove
med uhyggelig hast...
...og det er på grund af os.
Vi har nu erstattet op til 27 mio. hektar jomfruelig jungle
med en enkelt træsort.
Dette er en oliepalme.
En af verdens mest produktive afgrøder.
Men disse monokulturer
understøtter kun en brøkdel af diversiteten i primære regnskove,
og det bringer mange dyr i fare for at uddø.
I sumpskovene i det nordlige Sumatra i Indonesien
løber tiden ud for en af vores nærmeste forfædre.
Orangutangen.
En orangutangunge skal være over ti år for at være selvstændig.
Den skal lære alt af sin mor.
Som at komme over et hul mellem træerne.
Overlevelsen afhænger af, at de alle kender deres skovområde fuldstændigt.
Observerende forskere har navngivet dette par Ellie og Eden.
Ellie er 18 år.
Og Eden, hendes første unge, er tre.
Lige nu behøver han en smule opmuntring.
Som alle orangutanger har Ellie et mentalt kort over omgivelserne.
Også placeringen af samtlige frugttræer.
Eden skal også lære det,
men lige nu skal han se alt det, hans mor gør...
...så han ikke kun lærer, hvad der kan spises, men også hvordan.
Hver dag lærer Eden noget nyt.
Her er myrer en stor del af føden, og der er et trick til at fange dem.
Når de sidder vinklet ind i Ellies pels, er de lette at plukke.
For lille Eden handler det kun om at se på og lære.
Edens fætter, Louis, er mere erfaren.
Han er fire år ældre og kan let bevæge sig gennem grenene.
Det har taget nogle år at mestre,
og det er en færdighed, han meget gerne fremviser.
At indtage trætoppene er blot første skridt i orangutangens oplæring.
Louis skal lære mere for at overleve.
Meget mere.
Hans mor, Lisa, har fundet en rådden træstamme med masser af myrer.
Men denne myre-chance kræver mere know-how.
Lisa må brække dele af for at nå ind til dem.
I denne alder må Louis gøre mere end bare at se på.
Han skal kopiere.
Ikke ringe indsats.
Men selv som syvårig mestrer han ikke myrefangst endnu.
Louis har meget at lære.
Men Pluto er forlængst udlært.
Han er 30 år gammel og vejer næsten 100 kg,
så han er denne jungles konge.
Hans kindvalker er et tegn på magt.
Noget Louis kan stræbe efter.
Pluto er konstant på udkig efter føde.
Han har lige set noget lovende.
Disse hvepse siger ham én ting.
Lækker mad.
Han ynder at benytte en slå-og-fang-teknik til at fange dem.
Hans tykke pels beskytter ham imod de fleste vrede hvepse,
men belønningen er værd at få et par stik for.
Louis holder afstand.
Han skal være større og mere behåret, før han kan kæmpe imod hvepse.
Men her er der et trick, der kan tage et halvt liv at lære.
Louis' mor, Lisa, har lært, hvordan man bruger pinde som værktøj
til at lirke insekter ud med.
De orangutanger, der lever her,
er de eneste i verden, der har opdaget dette trick.
Louis må også prøve at lære det,
men det varer måske otte år, før han er så god som sin mor.
Denne lange oplæring har gjort orangutanger
særligt sårbare over for forandringer i deres skov.
Det anslås nu, at vi mister 100 orangutanger hver uge
på grund af mennesker.
Louis og Edens generation kan være de sidste vilde orangutanger.
Da Pluto var på deres alder, strakte hans jungle sig ud i horisonten.
Men ikke længere.
I de seneste fire årtier
er orangutangernes uberørte lavlandsjungleområder
blevet reduceret med svimlende 75 %.
Verden over mister vi tropisk skov
i et tempo på næsten 15 mio. hektarer om året.
Og med dem mistes planetens skattekiste af diversitet.
Jungler oplagrer og optager mere kulstof end noget andet habitat på land.
De afkøler vores planet og giver føde og lægemidler.
Vi mister dem på eget ansvar.
Besøg ourplanet.com
for at læse mere om, hvad vi må gøre nu for at beskytte junglerne.