NETFLIX-DOKUMENTTISARJA
Vain 50 vuotta sitten -
uskaltauduimme viimein Kuuhun.
Ensimmäistä kertaa näimme oman planeettamme.
Sen jälkeen ihmisten määrä on yli kaksinkertaistunut.
Sarjamme juhlistaa jäljellä olevia luonnon ihmeitä -
ja paljastaa, mitä meidän tulee varjella,
jotta ihmiskunta ja luonto kukoistavat.
Tämä on trooppinen metsä.
Sademetsä.
Maapallon rikkain elinympäristö.
Sademetsissä elävien lajien määrää ei tunneta,
mutta niitä on miljoonia.
Ja uusia löydetään viikottain.
Osasta lajeja, kuten tästä puuleopardista, emme tiedä lähes mitään.
Vaikka ne peittävät vain seitsemän prosenttia maailman pinta-alasta,
viidakot ovat elintärkeitä planeetan terveydelle.
VIIDAKOT
Kongo sijaitsee Afrikan sydämessä.
Se on planeettamme nuorin sademetsä, vain 18 000 vuotta vanha,
ja sen viidakossa asuu enemmän suureläimiä kuin missään muualla.
Tasankomaagorillojen perhe.
Tämä hopeaselkäinen, hallitseva uros johtaa niitä.
Se on miehen pituinen, mutta painaa kaksi kertaa enemmän.
Uroksen perheen selviytyminen riippuu siitä.
Perheen suojelijana uroksen on tähystettävä vaaroja.
Kilpaileva uros voi kaapata vallan ja repiä perheen kappaleiksi.
Mutta yhtä uhkaa uroskaan ei pysty hallitsemaan.
Viimeisen 20 vuoden aikana -
salametsästys lihan vuoksi on puolittanut Kongon gorillankannan.
Gorillat ovat nyt äärimmäisen uhanalaisia.
Se on pelkkä metsänorsu. Hopeaselän ei tarvitse olla huolissaan.
Mutta norsunkin on oltava varuillaan salametsästäjien varalta.
Niiden pitkät ja suorat syöksyhampaat ovat jopa halutumpia -
kuin ruohotasangoilla elävien serkkujensa.
Se seuraa polkuja,
joita useat norsusukupolvet ovat tallanneet -
etsiessään ruokaa.
Kuten norsukin, hopeaselän perhe vaeltaa useita kilometrejä päivässä -
etsiessään hedelmiä ja siemeniä.
Gorillat ja norsut ovat viidakon puutarhureita.
Siementen levittäjiä.
Ja moni alueen puista -
on olemassa näiden suurten eläinten ansiosta.
Kaikki polut täällä johtavat lopulta Mbeli Baihin.
Tällaiset avoimet alueet ovat Kongon viidakoiden erikoisuus,
ja niitä on yli sata eri puolilla metsää.
Aukeat tunnetaan nimellä bai, ja ne houkuttelevat monia alueen eläimiä.
Hopeaselkä johtaa varovasti edellä,
mutta sen perhe seuraa lähellä perässä.
Gorillat tulevat syömään kosteikkokasveja, joissa on suolaa.
Tätä mineraalia on vaikea löytää viidakosta,
mutta sen saaminen on niille elintärkeää.
Norsut kaivavat suoloja mudasta kärsiensä avulla.
Tai vain juovat mineraalirikasta vettä.
Hopeaselkä perheineen eivät ole aukean ainoat gorillat.
Lähes 200 muutakin gorillaa käyttää tätä baita,
kuten myös yli 530 norsua,
joka kielii Mbelin tärkeydestä luonnolle.
Norsuille bailla on toinenkin elintärkeä rooli.
Ne viettävät valtaosan -
elämästään yksin laajoissa metsissä,
joten vain täällä niillä on mahdollisuus tavata toisia.
Toisin kuin monet muut Kongon bait, Mbeli on tarkasti suojeltu -
ja täten turvapaikka salametsästykseltä.
Alueelta lähteminen kuitenkin merkitsee vaaroihin palaamista.
Koska ne ovat Kongon pääasiallisia siementen levittäjiä,
megafaunan menettämisellä olisi laaja vaikutus -
planeettamme toiseksi suurimman sademetsän tulevaisuudelle.
Viidakot saattavat näyttää samalta,
mutta jokainen niistä on koti ainutlaatuiselle eläinryhmälle.
Uusi-Guinea on maailman suurin viidakon peittämä saari,
ja yli puolia sen kasveista ja eläimistä -
ei löydetä mistään muualta maailmasta.
Sen myllertävä geologinen historia on luonut saareen -
dramaattisia vuoria ja laaksoja.
Tämä prosessi eristi lajeja toisistaan.
Eristäytyminen -
on tehnyt Uuden-Guinean eläimistä todella eriskummallisia.
Urosjouhiparatiisilintu -
on maailman ainoa lintu, jolla on tällaiset pyrstökoristeet.
Se kutittaa niillä mahdollisen partnerin kasvoja.
Yhdestä korpinkaltaisesta esi-isästä -
paratiisilinnut ovat kehittyneet yli 40 eri lajiksi.
Saaren jokaisessa kolkassa on niistä oma versionsa.
Tässä on Uuden-Guinean ylämaiden samettisirppinokka,
joka pystyy muuntautumaan todella epälintumaisiin muotoihin.
Jokaisella urosparatiisilinnulla on ainutlaatuinen tapa houkutella kumppaneja,
eikä niistä yksikään ole yhtä tavaton -
kuin tällä näyttämöllä tapahtuva.
Sen omistajan, arfakinliputtajan, on ensin valmisteltava hieman.
Joka aamu se siivoaa pihansa yön aikana pudonneista roskista.
Se on olennainen puuha kumppanin houkutteluun.
Naaraat tulevat vain siisteimmille pihoille,
joten yksikin lehti saattaa pilata sen mahdollisuudet.
Täydellistä.
Sen pakkomielteinen kotityö toimii,
ja naaras saapuu katsomaan pihaa tarkemmin.
Nyt sillä on mahdollisuus tehdä vaikutus,
mutta siitä ei tule helppoa.
Naaraat ovat todella nirsoja,
ja se odottaa tarkoin harjoitellun tanssirutiinin -
olevan virheetön.
Uros aloittaa kumarruksella.
Seuraavaksi sen sinisen silmän on välähdettävä keltaisena.
Tähän mennessä kaikki hyvin.
Uros osaa kaikki liikkeet.
Hienostuneet askeleet.
Pyörivä dervissi.
Päätöyhtöjen ravistus, pyörien.
Naaraan nousseet pääsulat ja värisevät siivet -
ovat lupaava merkki.
Sen sivuaskel ja pään heilutus näyttävät hyvältä joka suunnasta,
mutta sen loppuhuipennus -
on parhaimmillaan naaraan näkökulmasta katsottuna.
Odota.
Siinä se! Kirjavien kurkkusulkien vilautus.
Naaras on innoissaan.
Uroksen esitys oli voittoisa,
ja se saa naaraan hyväksynnän.
Uuden-Guinean eristäytyneisyys on luonut ainutlaatuisia eläimiä,
mutta metsän iällä on sitäkin suurempi vaikutus -
sen sisältämän elämän monimuotoisuuteen.
Borneon viidakot Kaakkois-Aasiassa -
ovat kasvaneet alueella lähes 130 miljoonaa vuotta.
Ne ovat maailman vanhimpia viidakkoja.
Tämä kalkkikivinen vuorenhuippu Borneon ylämailla -
muodostui alunperin meren alla.
Aika ja sade ovat hitaasti muodostaneet tästä viidakon linnakkeesta -
40 metrisiä torneja.
Saaren viidakon mahtavan iän huomaa parhaiten -
yhdessä maapallon vanhimmista petoeläimistä.
Käsnäjalkainen.
Se on täysin kotonaan metsän kosteassa pohjakerroksessa.
Ne ovat olleet täällä dinosaurusten ajoista lähtien -
ja säilyneet lähes muuttumattomina.
Se tunnistaa hyönteissaaliinsa tärinän ja kosketuksen avulla.
Koska se ei ole madoista nopein,
kuinka se nappaa nämä ketteräjalkaiset olennot?
Vastaus on aidosti omituinen.
Liimapyssyt.
Tahmea lima kovettuu kosketuksesta,
ja onneton hyönteinen on loukussa.
Käsnäjalkainen ruiskuttaa torakan sisään sulattavaa sylkeä -
ja imee sitten sen sisälmykset.
Korkea kosteus soveltuu muillekin kuin käsnäjalkaisille.
Se on täydellinen myös sienille,
joita Borneon muinaisissa viidakoissa on runsaslajisesti.
Maaduttamalla kuolleet -
limasienet ja sienet kierrättävät vähäiset ravintoaineet.
Aika on tehyt Borneon viidakoista tavattoman rikkaat ja monipuoliset.
Vain muutaman hehtaarin metsäalueella -
saattaa olla useampia kasvilajeja kuin koko Euroopassa,
joista jotkin ovat maailman erikoistuneimpia.
Usean viikon kuluessa -
nämä kasvavat kärjet paisuvat muodostaen kuppeja ja kannuja.
Borneossa on 39 erilaista kannukasvia,
joista suurinta osaa ei löydy muualta.
Saadakseen tarvitsemansa ravintoaineet kannukasvit tarvitsevat eläimiä,
joskus jopa yllättävin tavoin.
Tämä on vuoristotupaija, joita löytyy vain Borneosta.
Joka aamu se vierailee naapuruston kannukasveilla.
Se on riippuvainen makeasta liuoksesta,
jota erittyy kannun kannen karvoista.
Nuoltuaan tämän kannen puhtaaksi se siirtyy seuraavaan.
Ja sitten seuraavaan.
Lopulta kaikella sokerilla voi kuitenkin olla vain yksi vaikutus.
Kiitoksena ilmaisesta ruoasta, tupaija jättää jälkeensä lahjan.
Lannoitteen kasville.
Tarvitaan vain iltapäivän sade,
joka huuhtelee kakan kannukukan kuppiin.
Kasvi ei selviäisi ilman näitä lisänitraatteja,
ja ravintoaineiden etsintä on ajanut osan kannukasveista pahoille teille.
Gracilis-kannukasvi -
houkuttelee muurahaisia sen kannen alle mesipisaroilla.
Mutta mitä muurahaiset antavat vaihtokaupassa?
Tämäkin tarina on riippuvainen sateesta.
Sadepisaroiden voiman takia -
muurahaiset eivät pysty pitämään kiinni kannesta.
Se on kasvimaailman ainoa ponnahduslauta-ansa.
Tämä kannukasvi syö muurhaisia.
Kaikki kannukasvit tarvitsevat eläimiä selviytyäkseen,
ja yhdellä niistä on bisneksiä jopa lepakon kanssa.
Villalepakko löytää hemsleyana-kannukasveja,
koska kasvin laakea takaseinämä heijastaa lepakon ultraääniaaltoja.
Putkimainen kannu on täydellinen yöpymispaikka.
Kannukasvi tarjoaa turvallisen majapaikan,
ja kasvi lannoittuu vierailijan jätöksistä.
Tällaiset suhteet ovat kehittyneet miljoonien vuosien saatossa,
mutta niistä moni voi kadota vuosikymmenessä.
Viimeisen 50 vuoden aikana Borneo on menettänyt yli puolet viidakoistaan.
Tilanne on sitäkin pahempi -
naapurissa olevilla Filippiinien saarilla.
Täällä yli 90 prosenttia luonnonsademetsistä on kadonnut.
Jäljellä oleva on turvapaikka maailman harvinaisimmalle petolinnulle.
Mahtavalle filippiinienkotkalle.
Niitä on jäljellä vain 400 pariskuntaa,
joten poikasen näkeminen pesässä on harvinaista.
Tutkijat ovat seuranneet emoa yksivuotiaasta lähtien.
Nyt, kymmenvuotiaana, se on saanut ensimmäisen poikasensa.
Se on nelikuinen ja jo lähes metrin korkuinen,
ja sen itsevarmuus kasvaa päivä päivältä.
Vaikka emo siltikin haluaa auttaa poikastaan.
Poikanen on todella vaativa.
Se odottaa säännöllisiä ruoka-aikoja,
mutta, kuten kiukutteleva pikkulapsi, se ei halua toisten apua ruokailussa.
Se on jo nyt isänsä kokoinen,
eikä sen kanssa voi kiistellä.
Mutta jos haluaa nuorukaisen etenevän elämässään,
isä tietää, että on aika olla kovasydämisempi.
Tästä lähtien vierailuja on vähemmän.
Vanhemmat tuovat välillä ruokaa,
mutta pienellä hedelmälepakolla ei pitkälle pötkitä.
On hämmentävää,
kun vanhemmat eivät enää käy yhtä usein kuin ennen.
Se kutsuu päivittäin,
mutta kukaan ei huomioi sitä.
Se on nälkäinen -
ja jäljellä on vain tähteitä.
On aika kasvaa kunnon kotkaksi.
Räpyttely vahvistaa kaksimetristen siipien lentolihaksia.
Näillä siivillä kannetaan tuhtikin saalis.
Vaikkakin kyvyn kehittämiseen kuluu aikaa.
Se ei ole koskaan aiemmin lähtenyt pesänsä turvasta.
Ja siihen on hyvä syy.
Maahan on 70 metrin pudotus.
Putoaminen tarkoittaa kuolemaa.
Hetki on jännittynyt, mutta sen on oltava sinnikäs.
Kaikki on nyt kiinni sen kynsistä.
Yllättävät tuulenpuuskat eivät auta tasapainoilua kuolettavan pudotuksen yllä,
eivätkä päivittäiset rankkasateetkaan helpota tilannetta.
Päivä päivältä se vahvistuu ja tulee itsevarmemmaksi.
Ja eräänä päivänä sen itsevarmuus ja taidot kohtaavat.
Nyt on aika nousta taivaan sineen.
Sen ensimmäinen lento pesäpuusta.
Sillä kestää lähes vuosi tulla täysin itsenäiseksi.
Selviytyäkseen tästä eteenpäin sen on löydettävä reviiri,
jossa on paljon pilaamatonta viidakkoa.
Filippiinien rikkonaisissa metsissä -
ei vain ole tarpeeksi saalistettavaa jättimäiselle kotkalle.
Mutta on yhä yksi viidakko, jonka koko on suorastaan legendaarinen.
Amazonin allas on halkaisijaltaan yli 3 000 kilometrin mittainen -
ja koti yli puolelle planeettamme jäljellä olevista sademetsistä.
Mutta Amazonin syvyyksissä elämisessäkin on ongelmansa.
Mustahämähäkkiapina,
joka on matkalla suolakivelle.
Koska sademetsä on kaukana merestä, suolaa ei ole paljoa,
jolloin suolakivellä vierailu on elintärkeää.
Mutta ensin niiden on varmistettava, ettei alapuolella piilottele petoeläimiä.
Harmiton aguti on hyvä merkki.
Tämä on ainoa kerta, kun hämähäkkiapina laskeutuu maahan.
Ja jos pää on kolossa,
on paras olla vartiomies.
Apinat eivät selviä ilman näitä mineraaleja,
ja pedot tietävät sen.
Varoitushuuto vartiosta.
Eikä turhaan.
Jaguaari.
Tätä Amazonin suurpetoa nähdään harvoin.
Kun jaguaari lähtee, apinat palaavat,
mutta se on riskialtista.
Kukaan ei tiedä, milloin saalistaja tulee takaisin.
Muidenkin kuin hämähäkkiapinoiden on unohdettava pelkonsa.
Amazonin suolakivet ovat yhtä elintärkeitä kuin aavikon keitaat.
Äänen voi tehdä ystävä tai vihollinen,
joten vierailijoiden on oltava aina valmiina pakoon.
Väärä hälytys.
Harmiton aguti jälleen.
Amazonin jokaisessa eläinryhmässä on enemmän lajeja kuin missään muualla.
Mukaan lukien sammakot.
Niitä uskotaan olevan yli tuhat eri lajia,
ja uusia löydetään yhä.
Sammakot ovat terveen metsän merkki,
mutta sen tärkeimmät majailijat ovat viidakon pienimpiä asukkaita.
Amazonissa uskotaan elävän yli kaksi miljoonaa eri hyönteislajia.
Näitä on kaikkein eniten.
Koloniassa lehdenleikkaajamuurahaisia on jopa miljoonia yksilöitä.
Jokainen kolonia on superorganismi, jossa kaikilla on sama tehtävä:
kerätä lehtiä ja kantaa ne maanalaisiin pesiin.
Lehdenleikkaajamuurahaiset keräävät -
jopa viidenneksen kaikesta uudesta kasvusta reviirillään.
Ne silpovat lehtiä erikoistuneilla leuoillansa -
ja tuottavat korkeataajuuksista värinää, jolloin lehti jäykistyy -
ja on helpompi leikata.
Yhdessä työskennellen ne voivat tyhjentää puun lehdistä 24 tunnissa.
Sitten ne vain pitävät kiinni lehdestä pudotessaan.
Helpommin sanottu kuin tehty.
Parempi olla palaamatta pesään tyhjin käsin.
Lehdenleikkaajakolonia on kuin suuri kasvinsyöjä,
samoin kuin norsu Kongossa,
ja niiden vaikutus ekosysteemiin on aivan yhtä tärkeä.
Muurahaiset seuraavat hajujälkiä takaisin pesään -
odottamattomia esteitä väistellen.
Mutta ollakseen mahdollisimman tehokkaita, muurahaiset pitävät polkunsa roskattomina.
Lehdenleikkaajamuurahaisten pesä on jopa kahdeksan metriä syvä,
ja siinä voi olla tuhansia yhdistettyjä kammioita.
Työmuurahaiset kantavat leikkaamansa lehdet -
erityisiin lehdenkäsittelyhuoneisiin.
Lehdet eivät ole ruokaa, vaan niillä luodaan sienipuutarhoja,
joilla ne ruokkivat toukkiaan.
Kolonian menestys riippuu puutarhan taudittomuudesta.
Siksi muurahaiset käyttävät bakteereja hallitakseen taudinaiheuttajia,
jotka tuhoavat kallisarvoisia sieniä.
Tutkijat uskovat nykyisin,
että nämä bakteerit voivat tarjota uusia ratkaisuja ihmistautien hoitoon.
Vaikka muurahaiset ovatkin menestyksekkäitä,
sademetsän monipuolisuus riippuu lajien välisestä tasapainosta.
Täällä muurahaiset eivät tee, mitä tahtovat.
Tämä käyttäytyy oudosti.
Se kiipeää pakonomaisesti ylöspäin -
ja on jo useita metrejä maanpinnan yläpuolella.
Jokin hallitsee sen liikkeitä -
kuten nukketeatterin esittäjä, joka vetää nukkea naruista.
Jäljellä on vain loppuhuipennus, jolle muurahainen ei mahda mitään.
Sen on etsittävä puremapaikka, josta se lukittautuu kasvillisuuteen.
Kun muurahainen kuolee puruotteeseensa,
loissieni, Cordyceps, purkautuu sen kehosta.
Lopulta sienen itiöemä puhkeaa muurahaisen päästä.
Itiöt levittäytyvät ilmaan tästä pallomaisesta säiliöstä -
ja etsivät lisää muurahaisuhreja.
Eikä ainoastaan muurahaisia.
Moni muukin voi saada tartunnan Cordyceps-sienestä.
Mitä enemmän lajin edustajia on,
sitä suuremmalla todennäköisyydellä se joutuu tappajasienen uhriksi.
Lajien välisen tasapainoilun ansiosta yksi laji ei koskaan hallitse viidakkoja.
Tämä suojelee niiden uskomatonta monimuotoisuutta.
Mutta nykyään sademetsien monimuotoisuus -
on hupenemassa hälyttävää vauhtia,
ja se on meidän syytämme.
Olemme nyt korvanneet jopa 27 miljoonaa hehtaaria luonnonviidakkoa -
metsillä, joissa elää vain yksi puulaji.
Tämä on öljypalmu,
yksi maailman tuottoisimmista viljelykasveista.
Tällainen monokulttuuri -
tukee vain pientä osaa luonnonviidakkojen monimuotoisuudesta,
ja se pakottaa monia eläinlajeja sukupuuton partaalle.
Pohjois-Sumatran soisissa metsissä Indonesiassa -
yhden lähimmistä sukulaisistamme aika on käymässä vähiin.
Oranki.
Vauvaorangilla kestää yli kymmenen vuotta tulla itsenäiseksi.
Sen on opittava kaikki emoltaan.
Kuten se, kuinka liikkua puiden välillä.
Selviytyäkseen niiden on -
tunnettava metsäalueensa täydellisesti.
Tutkijat ovat nimenneet tämän parin Ellieksi ja Edenikisi.
Ellie on 18-vuotias -
ja Eden, sen ensimmäinen lapsi, on kolme.
Juuri nyt se tarvitsee hieman rohkaisua.
Kuten kaikilla orangeilla,
Elliellä on mentaalikartta ympäristöstään,
jonka avulla se muistaa jokaisen hedelmäpuun sijainnin.
Edeninkin on opittava se,
mutta tällä hetkellä sen on vain seurattava emonsa toimia -
oppiakseen, mikä on syötävää ja kuinka niitä syödään.
Jokainen päivä on uusi oppitunti Edenille.
Muurahaiset ovat täällä iso osa niiden ruokavaliota,
ja niiden keräämiseen on oma temppunsa.
Kun ne ovat jumissa Ellien turkissa, ne on helppo noukkia.
Pikku Edenille elämä on katsomista ja oppimista.
Edenin serkku, Louis, on kokeneempi.
Neljä vuotta Edeniä vanhempana se liikkuu oksien joukossa leikiten.
Sen oppimiseen on mennyt muutama vuosi,
ja taidot ovat selvästi sen mielestä esittelemisen arvoisia.
Puiden latvojen valloittaminen on vasta ensimmäinen askel orankien oppikoulussa.
Selviytyäkseen Louisin on opittava lisää.
Paljon lisää.
Sen emo, Lisa, on löytänyt mädäntyneen puunrungon,
jossa on paljon muurahaisia.
Mutta tällainen muurahaisten metsästys vaatii enemmän tietotaitoa.
Päästäkseen niihin käsiksi Lisan on rikottava osia puusta.
Louisin iässä on tehtävä muutakin kuin katsottava.
Sen on kopioitava.
Ei hullumpaa.
Mutta jopa seitsenvuotiaana sen on vielä hiottava muurahaisten pyydystystaitojaan.
Louisilla on paljon opittavaa.
Sitä vastoin Pluto valmistui aikoja sitten.
Kolmekymmenvuotiaana ja lähes satakiloisena -
se on tämän viidakon kuningas.
Sen poskien poimut ovat vallan merkki,
joita Louisinkin tulee tavoitella.
Pluto etsii jatkuvasti ruokaa,
ja se huomasi juuri lupaavan tilaisuuden.
Nämä ampiaiset tarkoittavat sille vain yhtä asiaa:
maukasta sapuskaa.
Saadakseen ne kiinni se suosii "mäiski ja nappaa" -tekniikkaa.
Sen paksu turkki suojelee sitä suurimmalta osaa vihaisista ampiaisista,
mutta palkkiot ovat muutaman piston arvoisia.
Louis pysyy etäällä.
Sen täytyy olla paljon isompi ja karvaisempi -
ennen kuin voi taistella ampiaisten kanssa.
Mutta on eräs temppu, jonka oppimiseen saattaa mennä puoli elämää.
Louisin äiti, Lisa, on oppinut tekemään tikuista työkaluja,
joilla se kaivelee hyönteisiä.
Tämän alueen orangit -
ovat ainoat maailmassa, jotka ovat keksineet tämän keinon.
Louisinkin on opittava se,
mutta voi kulua kahdeksankin vuotta ennen kuin se on yhtä etevä kuin äitinsä.
Tämä pitkä oppikoulu on tehnyt orangeista -
erityisen herkkiä niiden metsissä tapahtuville muutoksille.
On arvioitu, että menetämme tällä hetkellä sata orankia viikottain -
ihmisen toiminnasta johtuen.
Louisin ja Edenin sukupolvi saattaa olla villiorankien viimeinen.
Kun Pluto oli niiden ikäinen, sen koti jatkui horisontin taakse.
Asia ei ole enää niin.
Viimeisen neljän vuosikymmenen aikana -
koskematon alamaan viidakko, josta orangit ovat riippuvaisia,
on pienentynyt tyrmistyttävällä 75 prosentilla.
Menetämme trooppisia metsiä ympäri maailman -
lähes 15 miljoonan hehtaarin vuosivauhtia,
ja samalla menetämme niiden sisältämän monimuotoisuuden rikkauden.
Viidakot varastoivat ja imevät enemmän hiilidioksidia -
kuin mikään muu maalla sijaitsevista elinympäristöistä.
Ne viilentävät planeettaamme -
ja tarjoavat ruokaa ja lääkkeitä.
Niiden menettäminen on omaksi haitaksemme.
Sivustolla ourplanet.com voit oppia,
mitä meidän tulee tehdä nyt suojellaksemme viidakkoja.
Tekstitys: Vesa Puosi