EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Det er bare 50 år siden
vi endelig våget oss opp til månen.
For aller første gang ser vi tilbake på vår egen planet.
Siden den gang har folketallet mer enn doblet seg.
Denne serien vil feire undrene i naturen som fortsatt er her,
og avdekke hva vi må bevare
for å sikre at menneskene og naturen trives.
Dette er en tropisk skog.
En regnskog.
Det mest fruktbare habitatet på jorden.
Akkurat hvor mange arter som fins i regnskogen, er ukjent,
men det dreier seg om millioner.
Og vi oppdager nye hver uke.
Det er noen, som denne treleoparden, som vi praktisk talt ikke vet noe om.
Selv om de bare dekker sju prosent av verdens landområder,
spiller junglene en avgjørende rolle i hvor sunn planeten er.
JUNGLER
I Afrikas hjerte ligger Kongo.
Det er planetens yngste regnskog, og er bare 18 000 år gammel.
I denne jungelen fins det flere store dyr enn i noen annen.
En familie med lavlandsgorillaer.
De ledes av denne sølvryggen, lederhannen.
Han er like høy som en mann, men veier dobbelt så mye.
Familien avhenger av ham for å overleve.
Som deres beskytter må han være på vakt for farer.
En rivaliserende hann kan ta plassen hans og ødelegge familien.
Men det fins en trussel som ligger utenfor hans kontroll.
I de siste 20 årene
har ulovlig viltjakt halvert gorillabestanden i Kongo.
Hans art er nå alvorlig truet.
Det var bare en skogselefant, som sølvryggen ikke behøver å bry seg med.
Men elefanten har også grunn til å være på vakt mot krypskytterne.
De lange rette støttennene er enda mer ettertraktet
enn de på slektningene deres på gresslettene.
Han følger stier
som ble lagd av mange generasjoner av elefanter før ham,
på leting etter mat.
Som elefanten vil familien til sølvryggen bevege seg flere kilometer om dagen
på jakt etter frukt og frø.
De og elefantene er jungelens gartnere.
Frøene spres.
Og mange av trærne her
eksisterer på grunn av disse store dyrene.
Her fører alle stiene til slutt til Mbeli Bai.
Åpne områder som dette er et særtrekk ved jungelen i Kongo,
og det fines mer enn hundre av dem spredt utover i skogen.
Lysningene, kjent som baier, tiltrekker seg mange av dem som bor her.
Sølvryggen leder forsiktig an,
men familien kommer rett bak ham.
Gorillaene kommer for å spise vannplanter med et høyt saltinnhold,
et mineral det er lite av inne i skogen,
men som er avgjørende for overlevelse.
Elefanter utvinner salt fra gjørma ved å bruke snabelen.
Eller drikker bare vannet som er fullt av mineraler.
Familien til sølvryggen er ikke de eneste gorillaene her.
Nesten 200 andre bruker også denne baien,
i tillegg til mer enn 530 elefanter.
Dette er et tegn på Mbelis betydning.
For elefantene spiller baiene enda en viktig rolle.
Det meste av livet
streifer de rundt i det enorme innlandet alene,
så det er bare her de har sjansen til å møte andre.
Til forskjell fra de andre baiene i Kongo, er Mbeli godt beskyttet
og er derfor et tilfluktssted fra krypskyttere.
Det er bare når de forlater den at farene vender tilbake.
Og som Kongos hovedkilde til spreding av frø,
ville tapet av megafaunaen der ha en omfattende virkning
på fremtiden til den nest største regnskogen på planeten.
Jungler ligner kanskje,
men hver av dem inneholder en enestående samling av skapninger.
Ny-Guinea er verdens største øy dekket av jungel,
og mer enn halvparten av plantene og dyrene der
fins ikke noe annet sted på jorden.
Dens turbulente geologiske fortid har formet denne enorme øya
til et dramatisk landskap av fjell og daler.
En prosess som isolerte én art fra en annen.
Fordi de ble atskilt slik,
har dyrene på Ny-Guinea blitt virkelig merkverdige.
Tolvtrådparadisfugl-hannen
er den eneste fuglen i verden med en slik halepynt.
Den brukes til å kile en fremtidig make i ansiktet.
Fra én kråkelignende stamfar
har paradisfuglene utviklet seg til 40 forskjellige typer.
Hver del av denne øya har sin egen utgave.
Møt svartsigdnebben fra høylandet på Ny-Guinea.
Den kan forvandle seg til former som ikke ligner så mye på en fugl.
Hver paradisfuglhann viser seg frem på en egen måte for å tiltrekke seg maker,
og ingen er mer usedvanlig
enn det som finner sted på denne scenen.
For eieren, en vogelkopparadisfugl, er det arbeid som må gjøres først.
Hver morgen rydder han vekk det som har falt ned i løpet av natten.
Det er et viktig gjøremål hvis han vil tiltrekke seg en make.
Hunnene besøker bare de ryddigste stedene,
så ett eneste blad kan ødelegge sjansene hans.
Perfekt.
Hans voldsomme husarbeid gir resultater,
og en hunn kommer innom for å se nærmere.
Nå har han sjansen til virkelig å imponere,
men det blir ikke lett.
Hunnene er veldig kresne,
og hun forventer at det nøye koreograferte nummeret
er feilfritt.
Han åpner med et bukk.
Deretter må det blå øyet hans blinke gult.
Så langt gikk det bra.
Han har alle bevegelsene.
Flott fotarbeid.
Den virvlende dervisj.
Hodefjær-shuffle, med piruett.
Hennes hevede hodefjær og skjelvende vinger
er svært oppmuntrende tegn.
Trinnet til siden og nikkingen ser bra ut fra alle vinkler,
men kronen på verket
kan man bare sette pris på fra hennes perspektiv.
Bare vent.
Der. Et glimt av den fargesprakende flekken på halsen hans.
Opphisselsen hennes vokser.
Opptredenen hans er en triumf,
og hun aksepterer ham.
Ny-Guineas isolasjon har skapt en enestående variasjon i dyrelivet,
men en skogs alder har en enda større innvirkning
på mangfoldet av liv i den.
Jungelen på Borneo i Sørøst-Asia
har vokst her i nesten 130 millioner år.
Det gjør den til den eldste på jorden.
Denne fjelltoppen av kalkstein i Borneos høyland
ble opprinnelig dannet under havet.
Tid og regn har langsomt gjort denne jungelfestningen
til disse 40 meter høye tårnene.
Hvor gammel jungelen på denne øye er, illustreres best
gjennom et av jordens eldste rovdyr.
En fløyelsorm.
Den føler seg helt hjemme i den fuktige skogbunnen.
De har vært her siden dinosaurenes tidsalder
og er stort sett uforandret.
Den oppdager insektbyttene gjennom vibrasjon og berøring.
Men uten å kunne øke farten,
hvordan fanger den disse raske krypene?
Svaret overgår fantasien.
Limpistoler.
Slimet størkner når det treffer,
og fanger det uheldige insektet.
Fløyelsormen sprøyter et fordøyelsesspytt inn i kakerlakken
og suger deretter ut innvollene.
Den høye fuktigheten i skogbunnen er ikke bare bra for fløyelsormen.
Den er også perfekt for sopp,
og Borneos eldgamle jungler inneholder mange arter.
Ved å bryte ned det som er dødt,
resirkulerer slimsoppene og andre sopper næringstoffer det er knapt med.
Tiden har gjort Borneos jungler usedvanlig rikholdige og mangfoldige.
På bare noen hektar med skog
kan det finnes flere typer planter enn det gjør i hele Europa,
inkludert noen av de mest spesialiserte på jorden.
Gjennom flere uker
vil disse voksende knoppene svulme opp til å bli mugger eller kanner.
Det finnes 39 typer kannebærere på Borneo,
og de fleste fins ingen andre steder.
For å få de næringsstoffene de trenger, avhenger kannebærerne av dyr,
ofte på overraskende måter.
Dette er en fjelltrespissmus, et dyr som bare finnes på Borneo.
Hver morgen besøker trespissmusen kannene omkring seg.
Den avhenger av sukkerløsningen
som skilles ut av hårene på kannelokket.
Når den har slikket lokket tørt, går den til et annet.
Og så et annet.
Alt det sukkeret vil til slutt bare gi ett resultat.
Som takk for gratis mat, etterlater trespissmusen en gave.
Plantegjødsel.
Alt som trengs er en ettermiddagsbyge
som skyller spissmusens avføring ned i kannens indre.
Uten disse tilsatte nitratene kan ikke planten overleve,
og jakten på næringstoffer har ledet noen kanner inn på en lumsk vei.
En gracilis-kannebærer
trekker til seg maur på undersiden av lokket med nektardråper.
Men hva gir maurene tilbake?
Dette er en historie som også avhenger av regn.
Kraften fra regndråpene
gjør det umulig for maurene å holde seg fast.
Det er planteverdens eneste springbrettfelle.
Denne kannebæreren lever av maurkropper.
Alle kannebærere avhenger av dyr for å overleve.
En av dem har til og med inngått et samarbeid med en flaggermus.
Flaggermusen Kerivoula hardwickii finner hemsleyana-kannebærerne
fordi den brede bakveggen i planten reflekterer flaggermusens ultralyd.
De rørformede kannene er en perfekt soveplass.
Kannen sørger for et trygt sted å bo,
og planten berikes av det gjesten legger igjen.
Slike forhold har tatt millioner av år å utvikle,
men mange kan være borte om ti år.
I løpet av de siste 50 årene har Borneo mistet halvparten av jungelen sin,
og det er enda verre
på naboøyene til Filippinene.
Her er 90 prosent av den opprinnelige regnskogen borte.
Det som er igjen, er siste tilfluktssted for verdens sjeldneste rovfugl.
Den mektige apeørnen.
Med bare 400 par igjen
er en unge i redet et svært sjeldent syn.
Forskere har sporet moren siden hun var ett år gammel.
Nå som hun er ti år gammel, er dette hennes første unge.
Den er fire måneder gammel og allerede nesten én meter høy,
og stadig mer selvsikker.
Men uansett liker moren fremdeles å gi en hjelpende hånd.
Ungen er veldig krevende.
Hun forventer å bli matet regelmessig,
men som en smårolling med raserianfall, vil hun ikke ha hjelp med maten.
Hun er allerede like stor som faren sin,
og for stor til å krangle med.
Men hvis ungen hans skal ta de neste stegene,
vet han at det er på tide med litt tøff kjærlighet.
Fra nå av vil besøkene komme sjeldnere.
Foreldrene vil komme innom med en matpakke nå og da,
men en liten flygehund er ikke mye å rope hurra for.
Det er forvirrende
når foreldrene dine ikke besøker deg like mye som de gjorde før.
Hver dag roper hun,
men ingen bryr seg om det.
Hun er sulten,
og alt som er igjen, er matrester.
Det er på tide å bli en skikkelig ørn.
Flaksing styrker flygemusklene i vingene på to meter.
Vinger som vil bli brukt til å bære med seg det store byttet hennes.
Selv om den ferdigheten ligger litt frem i tid.
Så langt har hun aldri våget seg utenfor tryggheten i reiret.
Og det med god grunn.
Det er et fall på 70 meter ned til skogbunnen.
Et fall ville drepe henne.
Det er et nervøst øyeblikk, men hun kan ikke gi seg.
Akkurat nå er hun veldig klossete.
Plutselige vindkast hjelper ikke når man balanserer i en livsfarlig høyde,
og det daglige regnskyllet gjør det ikke enklere.
Hver dag blir hun litt sterkere og mer selvsikker.
Så kommer dagen da selvtilliten endelig stemmer overens med kunnskapene.
Dette er øyeblikket å strekke seg mot himmelen.
Hennes første flytur fra treet med reiret.
Det tar nesten ett år før hun blir helt selvstendig.
Da vil overlevelsen hennes avhenge av å finne et territorium
med store områder av uberørt jungel.
I den fragmenterte skogen på Filippinene
finnes det for få byttedyr for en ekstra stor ørn.
Med det finnes én jungel som fortsatt har en legendarisk størrelse.
Amazonasbekkenet strekker seg over mer enn 3 000 kilometer,
og halvparten av planetens gjenværende regnskog befinner seg der.
Men det fins utfordringer for dem som lever dypt inne i Amazonas.
Svartklamreaper
som har fått øye på salt.
Fordi de er så langt unna havet, er salt en mangelvare her.
Derfor er det nødvendig å besøke saltet.
Men først må de forsikre seg om at det ikke ligger noe rovdyr på lur.
En harmløs aguti er et godt tegn.
Dette er den eneste gangen en klamreape setter sin fot på bakken.
Og hvis du har hodet ditt i et hull,
er det best om noen holder utkikk.
Aper kan ikke overleve uten disse mineralene,
og det vet rovdyrene.
En advarsel fra apen som holder vakt.
Det var ikke en falsk alarm.
En jaguar.
Man ser dem sjelden, men det er topprovdyret i Amazonas.
Når jaguaren er borte, kommer apene tilbake,
men det er en risiko.
Ingen vet når rovdyret kommer tilbake.
Det er ikke bare hos klamreapene at frykten må vike for behov.
I Amazonas er salt like viktig som en oase i en ørken.
Lyder kan være venn eller fiende,
så alle besøkende må være klare til å rømme.
Det var en falsk alarm.
Bare den harmløse agutien igjen.
I Amazonas har hver dyregruppe flere arter enn noe annet sted.
Og det inkluderer froskene.
Man antar at det fins over tusen forskjellige typer av dem her,
og nye blir fortsatt oppdaget.
Frosker er et tegn på en frisk skog,
men de viktigste er de aller minste beboerne i jungelen.
Man antar at det fins over to millioner typer insekter i Amazonas.
Det er flest av disse.
En koloni med bladskjærermaur kan inneholde flere millioner.
Hver koloni er en superorganisme med en felles funksjon.
Å samle blader og bære dem tilbake til tuene under bakken.
Innenfor territoriet til en bladskjærerkoloni
blir så mye som en femtedel av all ny plantevekster samlet inn av dem.
De kutter gjennom bladene med spesialiserte kjever
og lager høyfrekvente vibrasjoner som gjør bladet stivt
og gjør det enklere å skjære.
Når de jobber sammen, kan de ribbe et tre på 24 timer.
Knepet er å holde fast på bladet ditt når du faller.
Det er enklere sagt enn gjort.
Men det er nok best å ikke komme tomhendt tilbake til tua.
En bladskjærerkoloni er som en megaplanteeter,
ikke ulik elefantene i Kongo.
Og deres innvirkning på økosystemet er like viktig.
Maurene følger duftspor tilbake til tua
og viker unna uventede hindringer.
Men for å øke effektiviteten, holder maurene stiene sine frie for rask.
En bladskjærertue kan bli opptil åtte meter dyp
og ha tusenvis av sammenhengende rom.
Arbeiderne bærer de nyinnsamlede bladene
til spesielle rom for behandling.
Bladene er ikke mat, men blir brukt til å lage hager til sopp
som de mater larvene med.
Koloniens suksess avhenger av å holde hagene frie for sykdom.
Så maurene jobber sammen med bakterier for å kontrollere patogener
som ville ødelagt den dyrebare soppveksten.
Forskere tror nå
at disse bakteriene kan gi nye løsninger på menneskelige sykdommer.
Men selv om disse maurene lykkes godt,
avhenger mangfoldet i regnskogen av at ingen enkeltstående art får overtaket.
Her får ikke maurene det helt som de vil.
Denne oppfører seg merkelig.
Det ser ut som den må klatre oppover,
og den er allerede flere meter over skogbunnen.
Noe har tatt kontroll over bevegelsene dens,
som en dukkefører som trekker i trådene til en marionett.
Det er bare én siste handling som mauren er nødt til å utføre.
Den må finne et sted å bite seg fast, noe som binder den til bladverket.
Mens den tviholder på mauren,
bryter en parasittsopp, Cordyceps, seg frem fra maurens kropp.
Til slutt tvinger soppens fruktlegeme seg ut av hodet.
Fra denne kuleformede beholderen blir sporer kastet ut i luftstrømmene,
der de vil ta over flere maurofre.
Men det er ikke bare maur.
Mange andre blir smittet av Cordyceps-soppen.
Desto flere det fins av arten,
desto større sannsynlighet er det for at den blir et offer for drapssoppen.
Slike utjevningsfunksjoner gjør at ingen enkeltstående art kan dominere.
Slik beskyttes det utrolige mangfoldet i jungelen.
Men i dag reduseres mangfoldet i verdens regnskoger
med en skremmende hastighet,
og det er på grunn av oss.
Vi har nå erstattet 27 millioner hektar med jomfruelig jungel
med ett enkelt treslag.
Dette er oljepalmen,
som gir en av verdens mest produktive avlinger.
Men disse monokulturene
holder bare liv i en brøkdel av mangfoldet som fins i opprinnelige regnskoger,
og dette driver mange dyr i retning av utryddelse.
I sumpskogene på Nord-Sumatra i Indonesia
renner tiden ut for en av våre nærmeste forfedre.
Orangutangen.
En babyorangutang bruker mer enn ti år på å bli selvstendig.
Alt må læres av moren.
Som det å komme seg fra tre til tre.
Overlevelse avhenger av at hver orangutang
forstår sin del av skogen perfekt.
Forskerne som overvåker dem, har kalt dette paret Ellie og Eden.
Ellie er 18 år gammel,
og Eden, hennes første barn, er tre.
Akkurat nå trenger han litt oppmuntring.
Som alle orangutanger
har Ellie et mentalt kart over omgivelsene sine.
Det omfatter hvor hvert frukttre befinner seg.
Eden må også lære seg dette,
men nå må han se på alt moren gjør
for ikke bare å lære hva som er spiselig, men også hvordan man spiser det.
Hver dag er en ny leksjon for Eden.
Her er maur en stor del av kosten, og det fins et knep for å få fatt i dem.
Når de sitter fast i Ellies pels, er de enkle å plukke av.
For lille Eden dreier alt seg om å se og lære.
Edens fetter, Louis, er mer erfaren.
Han er fire år eldre,
og klarer lett å bevege seg mellom grenene.
Det har tatt ham et par år å mestre det,
og det er helt klart en ferdighet han føler er verdt å vise frem.
Å erobre tretoppene er bare første steg i opplæringen av en orangutang.
For å overleve må Louis lære mer.
Mye mer.
Moren hans, Lisa, har funnet en rotten trestamme
med masse maur.
Men denne muligheten til å fange maur krever større kunnskaper.
For å få tak i dem må Lisa bryte av seksjoner.
I den alderen Louis er, må han gjøre mer enn å se på.
Han må etterligne.
Ikke dårlig gjort.
Men selv i sjuårsalderen har han ennå ikke lært kunsten å fange maur.
Louis har mye å lære.
Pluto, derimot, tok eksamen for lenge siden.
Han er 30 år gammel og veier nesten 100 kilo.
Han er denne jungelens konge.
Kinnputene hans er et tegn på makt,
noe Louis kan ønske seg.
Pluto leter alltid etter mat,
og han har akkurat fått øye på en lovende mulighet.
Disse vepsene betyr bare én ting for ham.
Velsmakende larver.
For å få tak i dem foretrekker han å bryte seg vei.
Den tykke pelsen hans beskytter ham fra mesteparten av de sinte vepsene,
men belønningen er verdt et par stikk.
Louis holder seg på avstand.
Han må være mye større og mer hårete
før han kan slåss mot vepsene.
Men dette er et knep som det kan ta et halvt liv å lære seg.
Lisa, moren til Louis, har lært å lage verktøy av pinner
for å lirke ut insektene.
Orangutangene som lever her
er de eneste i verden som har oppdaget denne ferdigheten.
Louis må også prøve å lære det,
men det kan gå åtte år til før han er like flink som moren sin.
Denne lange utdannelsen har gjort orangutangene
spesielt sårbare for endringene som finner sted i skogen deres.
Det er anslått at vi mister 100 orangutanger hver uke
på grunn av menneskelig aktivitet.
Louis' og Edens generasjon kan bli de siste ville orangutangene.
Da Pluto var på deres alder, strakte jungelen hans seg til horisonten.
Ikke nå lengre.
I løpet av de siste fire tiårene
har den uberørte jungelen i lavlandet som orangutangene er avhengige av,
blitt hele 75 prosent mindre.
Over hele verden mister vi tropiske skoger
i en hastighet på nesten 15 millioner hektar hvert år.
Og med den forsvinner planetens gullgruve av mangfold.
Jungler lagrer og fanger opp mer karbon enn noe annet naturlig miljø på land.
De kjøler ned planeten vår
og gir mat og medisiner.
Vi setter oss selv i fare om vi mister dem.
Besøk ourplanet.com
for å finne ut hva vi må gjøre nå for å beskytte junglene våre.
Tekst: Håkon Jordheim