‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Cu doar 50 de ani în urmă,
‎ne-am aventurat, în sfârșit, spre Lună.
‎Pentru prima dată, am privit în urmă ‎spre planeta noastră.
‎De atunci, populația s-a dublat.
‎Această serie va celebra ‎minunile naturale care ne rămân
‎și va dezvălui ce trebuie să protejăm
‎pentru ca omenirea și natura ‎să înflorească.
‎Aceasta este o pădure tropicală.
‎O junglă.
‎Cel mai bogat habitat din lume.
‎Nu se știe cu exactitate câte specii ‎găzduiesc pădurile tropicale,
‎dar sunt de ordinul milioanelor.
‎În fiecare săptămână ‎se descoperă unele noi.
‎Despre unele specii, cum este ‎leopardul-pătat, nu se știe mai nimic.
‎Deși junglele acoperă ‎doar 7% din suprafața uscatului,
‎acestea au un rol vital în menținerea ‎sănătății planetei.
‎JUNGLE
‎Congo se află în inima Africii.
‎Este cea mai tânără junglă, ‎care are doar 18.000 de ani,
‎care adăpostește mai multe animale mari ‎decât oricare alt loc.
‎O familie de gorile-de-munte.
‎Sunt conduse de acest mascul dominant.
‎Este de înălțimea unui bărbat, ‎însă de două ori mai greu.
‎Supraviețuirea familiei depinde de el.
‎Fiind protectorul lor, ‎trebuie să fie atent la pericole.
‎Un mascul rival îi poate uzurpa poziția ‎și-i poate destrăma familia.
‎Însă există și un pericol ‎pe care nu-l poate controla.
‎În ultimele două decenii,
‎braconierii au înjumătățit ‎populația de gorile din Congo.
‎Semenii lui sunt acum ‎pe cale de dispariție.
‎Este doar un elefant-de-pădure. ‎Nu reprezintă un pericol pentru mascul.
‎Însă și elefantul are motive ‎să se ferească de braconieri.
‎Colții lui lungi și drepți ‎sunt mai căutați
‎decât cei ai elefanților de savană.
‎El pășește pe cărările bătute ‎de generații întregi de elefanți
‎în căutare de hrană.
‎La fel ca elefantul, și familia de gorile ‎va străbate câțiva kilometri pe zi
‎în căutare de fructe și semințe.
‎Ei și elefanții sunt grădinarii junglei.
‎Ei împrăștie semințele.
‎Mulți dintre arborii de aici
‎prind rădăcini ‎datorită acestor animale mari.
‎Aici, toate drumurile duc spre Mbeli Bai.
‎Astfel de zone deschise reprezintă o ‎caracteristică unică a junglelor din Congo
‎și există mai mult de 100 ‎în toată pădurea.
‎Aceste zone sunt numite ‎bai ‎și atrag ‎o mare parte dintre viețuitoare.
‎Masculul le conduce cu precauție...
‎iar gorilele îl urmează îndeaproape.
‎Gorilele vin aici pentru a se hrăni ‎cu plante bogate în sare,
‎un mineral la mare căutare în pădure,
‎însă crucial pentru ele.
‎Elefanții extrag sarea din mâl ‎cu trompele.
‎Sau se răcoresc cu apa bogată în minerale.
‎Familia masculului nu este singura ‎care vine aici.
‎Alte 200 de exemplare folosesc acest‎ bai,
‎alături de peste 530 de elefanți,
‎ceea ce dovedește importanța luminișului.
‎Pentru elefanți, ‎acestea mai au un rol important.
‎Ei își petrec viața
‎colindând vasta pădure tropicală ‎de unii singuri,
‎așa că numai aici au ocazia ‎să-și întâlnească semenii.
‎Spre deosebire de multe alte ‎bai ‎din Congo, Mbeli este protejat,
‎fiind un refugiu din calea braconierilor.
‎Pericolul îi paște ‎abia când părăsesc zona asta.
‎Fiind principalele animale din Congo ‎care împrăștie semințe,
‎dispariția faunei poate avea ‎consecințe nefaste
‎asupra viitorului celei de-a doua pădure ‎tropicală ca mărime din lume.
‎Deși junglele arată asemănător,
‎acestea găzduiesc ‎personaje cu trăsături unice.
‎Noua Guinee este cea mai mare insulă ‎acoperită de junglă
‎și mai bine de jumătate ‎din flora și fauna sa
‎este unică în lume.
‎Trecutul său geologic furtunos ‎a conferit acestei insule vaste
‎un peisaj impresionant, ‎presărat de munți și văi.
‎Acest proces a izolat ‎speciile una de alta.
‎Fiind astfel separate,
‎animalele din Noua Guinee ‎au devenit chiar bizare.
‎Pasărea-paradisului-cu-douăsprezece-sârme
‎este singura pasăre din lume ‎cu astfel de ornamente...
‎pe care le folosesc ‎pentru a gâdila ciocul partenerei.
‎Dintr-un strămoș asemănător corbului,
‎păsările-paradisului au evoluat ‎în 40 de specii diferite.
‎Fiecare colț al insulei ‎are exemplarul său.
‎Pasărea-paradisului-seceră trăiește ‎în munții din Noua Guinee...
‎și poate lua forme ‎foarte diferite de cele ale păsărilor.
‎Fiecare mascul are un comportament unic ‎pentru atragerea partenerei,
‎însă cel mai impresionant
‎are loc pe această scenă.
‎Pasărea-paradisului-scânteietoare ‎trebuie mai întâi să pregătească terenul.
‎În fiecare dimineață, curăță zona ‎de uscăturile căzute peste noapte.
‎Este o îndeletnicire crucială ‎pentru a atrage o femelă.
‎Ele vizitează ‎doar cele mai curate scene,
‎așa că până și o frunză ‎îi poate spulbera șansele.
‎E perfect.
‎Obsesia lui pentru curățenia lui dă roade
‎și femela vine să arunce o privire.
‎Acum are ocazia s-o impresioneze,
‎însă nu-i va fi ușor.
‎Ele sunt pretențioase
‎și va avea pretenția ca dansul lui să fie
‎fără de cusur.
‎Începe cu o plecăciune.
‎Apoi ochiul lui albastru se face galben.
‎A mers bine până acum.
‎Se pricepe de minune.
‎Joc de picioare elegant.
‎Călugărul-balerină.
‎Își scutură podoaba, face piruete.
‎Femela își înfoaie penele și dă din aripi,
‎ceea ce e semn bun.
‎Pașii lui și mișcările capului ‎arată bine din orice unghi,
‎dar toată splendoarea sa
‎poate fi cu adevărat apreciată ‎doar din perspectiva ei.
‎Așteptați...
‎Asta e! ‎O scânteiere a gâtului strălucitor.
‎Femela e tot mai încântată.
‎Spectacolul a avut un succes răsunător.
‎I-a intrat în grații.
‎Fiind o insulă izolată, în Noua Guinee ‎s-au dezvoltat specii unice...
‎Dar vârsta unei păduri are ‎un impact și mai puternic
‎asupra diversității viețuitoarelor.
‎Junglele din Borneo, din sud-estul Asiei,
‎au aproape 130 de milioane de ani
‎și sunt cele mai vechi de pe Pământ.
‎Crestele de calcar din munții din Borneo
‎s-au format inițial în adâncuri,
‎Timpul și ploile au modelat ‎încetul cu încetul aceste fortărețe
‎în turnuri de 40 m înălțime.
‎Vârsta acestei jungle ‎este scoasă în evidență
‎de unul dintre cei mai vechi ‎prădători din lume.
‎Un vierme-de-catifea.
‎Este în largul lui ‎pe solul umed al pădurii.
‎Trăiesc aici ‎încă de pe vremea dinozaurilor
‎și au rămas neschimbați.
‎Viermii detectează prada, insecta, ‎prin vibrații și simț tactil.
‎Însă, nefiind rapizi,
‎oare cum își prind prada agilă?
‎Răspunsul întrece imaginația omului.
‎Aruncătoare de adeziv.
‎Mâzga lipicioasă se întărește pe loc
‎și astfel prinde insecta.
‎Viermele-de-catifea injectează în gândac ‎saliva digestivă
‎și apoi îi extrage măruntaiele.
‎Umiditatea ridicată a solului pădurii ‎nu îi priește doar viermelui-de-catifea.
‎Este perfectă și pentru fungi...
‎iar junglele antice din Borneo ‎sunt bogate în astfel de specii.
‎Descompunând resturile moarte,
‎lichenii și ciupercile reciclează ‎substanțele nutritive.
‎Cu timpul, fauna junglelor din Borneo ‎a devenit extrem de diversificată.
‎Aici, în doar câteva hectare de pădure,
‎pot exista mai multe specii de plante ‎decât în toată Europa,
‎inclusiv cele mai specializate din lume.
‎În câteva săptămâni,
‎aceste vârfuri se umflă și formează urne.
‎Există 39 de specii ‎de plante ‎Nephentes‎ în Borneo,
‎iar majoritatea sunt endemice locului.
‎Pentru a primi substanțele necesare ‎supraviețuirii, ele se bazează pe animale
‎în maniere surprinzătoare.
‎Acesta este chițcanul-de-copac-montan, ‎un animal găsit numai în Borneo.
‎În fiecare dimineață, chițcanul le face ‎o vizită urnelor din preajmă.
‎El se bazează pe substanța dulce
‎eliminată de firicelele din capacul urnei.
‎După ce termină cu un capac, ‎trece la altul.
‎Apoi, la altul.
‎Într-un final, ‎excesul de zahăr trebuie eliminat.
‎Chițcanul îi lasă un dar ‎drept mulțumire pentru hrană.
‎Fertilizator pentru plantă.
‎Mai e nevoie doar de un ropot de ploaie
‎și fecalele chițcanului ajung în urnă.
‎Fără doza de nitrați, ‎planta nu ar putea supraviețui,
‎însă nevoia de substanțe nutritive ‎a dus plantele pe căi mai sinistre.
‎Nepenthes gracilis
‎atrage furnici pe partea din interior ‎a capacului cu picături dulci.
‎Însă furnicile ce dau la schimb?
‎Este încă o poveste ‎care depinde de ploaie.
‎Din cauza stropilor de ploaie, ‎furnicile nu se mai pot agăța de plantă.
‎Este singura capcană cu arc ‎din lumea botanică.
‎Această plantă ‎Nephentes‎ se hrănește ‎cu trupurile furnicilor.
‎Toate plantele ‎Nephentes ‎depind de animale pentru supraviețuire.
‎Una dintre ele s-a asociat cu un liliac.
‎Liliacul-lui-Harwicke găsește ‎plantele ‎hemsleyana‎
‎deoarece frunzele late ale acesteia ‎îi reflectă ultrasunetele.
‎Urnele lungi ale plantei ‎sunt cuibul perfect pentru lilieci.
‎Planta îi asigură un adăpost sigur,
‎iar oaspetele îi dăruiește la schimb ‎materiile sale bogate.
‎Astfel de relații s-au format ‎timp de milioane de ani,
‎însă multe s-ar putea destrăma ‎într-un deceniu.
‎În ultimii 50 de ani, Borneo și-a pierdut ‎mai bine de jumătate din junglă.
‎Situația este și mai gravă
‎în insulele din apropiere, din Filipine.
‎Aici, a dispărut ‎90% din suprafața pădurilor tropicale.
‎Habitatul rămas este ultimul refugiu ‎al celei mai rare păsări de pradă.
‎Acvila-maimuțelor din Filipine.
‎Mai există doar 400 de perechi,
‎așa că foarte rar poți să vezi un pui ‎într-un cuib.
‎Savanții i-au urmărit mama ‎de când avea un an.
‎Acum are zece ani, ‎iar acesta este primul ei pui.
‎Are patru luni și deja măsoară ‎aproape un metru înălțime.
‎E tot mai încrezător.
‎Cu toate acestea, ‎mama încă îi mai acordă un ajutor.
‎Puiul este foarte pretențios.
‎Ea așteaptă hrană zilnic,
‎însă, ca un copil obraznic, ‎nu vrea să fie ajutată la masă.
‎Este deja aproape cât tatăl ei de mare,
‎așa că nu i se mai poate ține piept.
‎Însă, pentru ca puiul ‎să facă și ultimii pași,
‎el știe că e nevoie ‎și de puțină severitate.
‎De azi înainte, vizitele vor fi mai rare.
‎Părinții puiului ‎îi mai aduc ocazional hrană...
‎dar un liliac vegetarian mic ‎nu e motiv de încântare,
‎Este derutant
‎când părinții nu te mai vizitează ‎așa de des ca înainte.
‎Ea îi cheamă în fiecare zi,
‎dar nimeni nu-i dă atenție.
‎Îi este foame
‎și nu mai are decât resturi.
‎E timpul să devină acvilă în toată regula.
‎Bate din aripile lungi de doi metri ‎pentru a-și întări mușchii.
‎Va folosi aceste aripi ‎ca să-și care prada îndestulătoare.
‎Dar mai are de așteptat ‎până să ajungă la acel nivel.
‎Până acum, nu s-a aventurat niciodată ‎în afara cuibului.
‎Și pe bună dreptate.
‎E o distanță de 70 m până la sol.
‎Căderea i-ar fi fatală.
‎Sunt clipe apăsătoare, ‎dar trebuie să încerce.
‎Momentan, se bazează doar pe gheare.
‎Rafalele de vânt nu-i sunt de ajutor ‎la înălțimea asta.
‎Și nici ruperile de nori zilnice ‎n-o încântă.
‎Pe zi ce trece, ‎e tot mai puternică și mai încrezătoare.
‎Însă vine și ziua în care are destulă ‎încredere să-și ia zborul.
‎Este momentul să se aventureze în văzduh.
‎Primul ei zbor ‎din copacul în care avea cuibul.
‎Va mai trece un an ‎până ce va deveni independentă.
‎Atunci, supraviețuirea ei va depinde ‎de găsirea unui teritoriu
‎cu porțiuni largi de pădure virgină.
‎În pădurea fragmentată din Filipine,
‎nu există destulă pradă ‎pentru o acvilă uriașă.
‎Dar există o junglă a cărei dimensiune ‎încă este legendară.
‎Bazinul Amazonului măsoară 3.000 km
‎și găzduiește jumătate ‎din pădurea tropicală a lumii.
‎Însă cei din inima junglei se confruntă ‎cu unele provocări.
‎Maimuța-păianjen-neagră,
‎în căutare de sare.
‎Fiind atât de departe de mare, ‎sarea e la mare căutare aici,
‎așa că o gură de minerale este esențială.
‎Mai întâi trebuie să se asigure ‎că nu sunt animale de pradă în preajmă.
‎Un aguti inofensiv e semn bun.
‎E singura situație în care aceste maimuțe ‎coboară din copaci.
‎Când ai capul într-o grotă...
‎e bine să ai un paznic.
‎Maimuțele nu pot supraviețui ‎fără aceste minerale,
‎iar prădătorii știu asta.
‎Paznicul îi avertizează.
‎Nu este o alarmă falsă.
‎Un jaguar.
‎E scump la vedere, ‎dar e cel mai periculos prădător.
‎Jaguarul a plecat, ‎iar maimuțele se pot întoarce,
‎dar este riscant.
‎Nu se știe când se va întoarce prădătorul.
‎Nevoia trebuie să învingă frica ‎nu doar la maimuțele-păianjen.
‎Aici, sursele de sare sunt ‎la fel de cruciale ca oazele în deșert.
‎Zgomotele pot trăda un dușman,
‎așa că toți trebuie să rămână atenți.
‎Este o alarmă falsă.
‎Era doar un aguti inofensiv.
‎Aici, fiecare familie de animale ‎are mai multe specii decât oriunde.
‎Inclusiv broaștele.
‎Se presupune că ar exista ‎peste 1.000 de specii aici
‎și încă se descoperă unele noi.
‎Broaștele reprezintă un semn ‎că pădurea este sănătoasă,
‎dar cei mai importanți locuitori ‎sunt și cei mai mici.
‎Se presupune că ar fi peste două milioane ‎de specii de insecte în jungla Amazonului.
‎Acestea sunt cele mai numeroase.
‎O colonie de furnici-tăietoare-de-frunze ‎poate număra milioane de membri.
‎Fiecare colonie este un superorganism ‎cu o funcție colectivă.
‎Ele trebuie să strângă frunze ‎și să le ducă la cuiburile subterane.
‎Pe teritoriul acestor furnici,
‎până la o cincime dintre plantele tinere ‎vor fi strânse de ele.
‎Ele taie frunzele ‎cu mandibulele specializate
‎și produc vibrații de înaltă frecvență, ‎care întăresc frunzele,
‎făcându-le mai ușor de tăiat.
‎Lucrând în echipă, ‎ele pot dezgoli un copac în 24 de ore.
‎Furnicile trebuie să se țină bine ‎de frunză când cad.
‎Ușor de zis.
‎Dar nu se poate întoarce la cuib ‎cu mâna goală.
‎O colonie de furnici ‎este ca un erbivor mare,
‎ca un elefant din Congo,
‎iar impactul lor asupra ecosistemului ‎este la fel de important.
‎Furnicile sunt călăuzite ‎de miros până la cuib
‎și înfruntă obstacole felurite.
‎Dar, pentru a-și crește eficiența, ‎furnicile mențin cărarea curată.
‎Cuibul furnicilor-tăietoare-de-frunze ‎poate avea și opt metri adâncime,
‎cu mii de camere interconectate.
‎Lucrătoarele cară frunzele adunate
‎către camere speciale pentru procesare.
‎Frunzele nu reprezintă hrana lor, ‎ci creează o grădină de fungi
‎cu care ele își hrănesc larvele.
‎Succesul coloniei depinde ‎de sănătatea grădinilor.
‎Astfel că furnicile s-au aliat cu bacterii ‎pentru a controla patogenii
‎care le-ar fi distrus fungii prețioși.
‎Savanții sunt acum de părere
‎că aceste bacterii pot să ofere ‎soluții în cazul unor boli umane.
‎Deși aceste furnici au succes,
‎diversitatea junglei depinde ‎de echilibrul dintre specii.
‎Furnicilor nu li se face mereu pe plac.
‎Aceasta se comportă bizar.
‎Simte nevoia să urce și mai sus,
‎deși este deja la câțiva metri de sol.
‎I-a fost preluat controlul mișcărilor,
‎ca și cum ar fi fost o marionetă ‎manevrată de un păpușar.
‎A rămas doar actul final, ‎iar furnica nu are de ales.
‎Trebuie să găsească un loc ‎în care să se prindă cu gura de vegetație.
‎În timp ce furnica e în ghearele morții,
‎o ciupercă parazită, Cordyceps, ‎erupe din corpul ei.
‎Într-un final, partea care înflorește ‎a ciupercii iese din trupul ei.
‎Din acest bulb, sporii vor fi dispersați ‎de curenții de aer
‎și alte furnici le vor cădea victime.
‎Însă nu doar furnicile.
‎Multe alte viețuitoare sunt infectate ‎de ciuperca Cordyceps.
‎Cu cât este o specie mai numeroasă,
‎cu atât riscă mai mult ‎să cadă pradă ciupercii letale.
‎Această echilibrare are ca scop ‎înlăturarea unei specii dominante,
‎astfel protejând ‎diversitatea impresionantă a junglei.
‎Însă, în prezent, ‎diversitatea pădurilor tropicale
‎scade într-un ritm alarmant,
‎iar noi suntem motivul.
‎Omul a înlocuit până la 27 de milioane ‎de hectare de păduri virgine
‎cu o singură specie de arbore.
‎Acesta este palmierul de ulei,
‎una dintre cele mai productive plantații.
‎Dar aceste monoculturi
‎susțin doar o fracțiune din diversitatea ‎care se regăsește în pădurile tropicale
‎și astfel ajung multe specii ‎pe cale de dispariție.
‎În pădurile mlăștinoase ‎din nordul Sumatrei, în Indonezia,
‎unul dintre strămoșii noștri apropiați ‎este în primejdie.
‎Urangutanul.
‎Un pui de urangutan are nevoie de zece ani ‎pentru a deveni independent.
‎Trebuie să învețe totul de la mama sa.
‎Spre exemplu, ‎cum să treacă într-un alt copac.
‎Pentru a supraviețui, fiecare urangutan
‎trebuie să-și înțeleagă ‎perfect teritoriul.
‎Cercetătorii au numit ‎această pereche Ellie și Eden.
‎Ellie are 18 ani...
‎iar Eden, primul ei pui, trei ani.
‎Momentan, puiul are nevoie ‎de puțină încurajare.
‎Ca toți urangutanii,
‎Ellie și-a învățat mediul înconjurător,
‎inclusiv poziția fiecărui pom fructifer.
‎Și Eden trebuie să învețe asta,
‎dar, deocamdată, el trebuie ‎să își urmărească îndeaproape mama
‎ca să învețe să deosebească ‎între ce se poate mânca și cum.
‎Fiecare zi este o nouă lecție pentru Eden.
‎Furnicile sunt importante în dieta lor ‎și există un truc pentru a le aduna.
‎Odată prinse în blana lui Ellie, ‎sunt ușor de cules.
‎Micuțul Eden nu poate ‎decât să privească și să învețe.
‎Vărul lui Eden, Louis, ‎are mai multă experiență.
‎E cu patru ani mai mare
‎și se deplasează cu ușurință ‎printre crengi.
‎I-a luat câțiva ani să învețe
‎și încă nu este o abilitate ‎cu care se poate lăuda.
‎Cucerirea coronamentului e doar primul ‎stadiu în educația urangutanului.
‎Pentru a supraviețui, ‎Louis mai are de învățat.
‎Mai are mult.
‎Mama lui, Lisa, a găsit ‎un trunchi putrezit de copac
‎cu multe furnici.
‎Însă această ocazie de a le culege ‎necesită altă îndemânare.
‎Pentru a le prinde, Lisa rupe bucăți.
‎La vârsta lui, ‎Louis nu poate doar să asiste.
‎Trebuie s-o imite.
‎Nu e rău.
‎Însă, chiar și la șapte ani, mai are ‎de studiat arta culegerii furnicilor.
‎Louis mai are multe de învățat.
‎Pluto a absolvit demult.
‎La 30 de ani și aproape 100 kg,
‎el este regele acestei jungle.
‎Pernițele sale de pe obraji ‎sunt semn de putere,
‎ceva la care să năzuiască și Louis.
‎Pluto este mereu ‎cu ochii în patru după hrană
‎și tocmai ce a observat ‎o ocazie ispititoare.
‎Aceste viespi înseamnă ‎un singur lucru pentru el.
‎Gustări delicioase.
‎Pentru a ajunge la ele, ‎folosește tehnica „izbește și apucă”.
‎Blana sa deasă îl protejează ‎de majoritatea viespilor furioase,
‎însă răsplata merită câteva înțepături.
‎Louis stă la distanță.
‎Trebuie să fie mult mai mare și mai păros
‎ca să se poată război cu viespile.
‎Însă aici, există o deprindere pe care ‎o pot stăpâni abia pe la jumătatea vieții.
‎Mama lui Louis, Lisa, a învățat ‎să-și confecționeze unelte din bețe
‎pentru a scoate insectele.
‎Urangutanii care trăiesc aici
‎sunt singurii din lume ‎care au deprins această îndemânare.
‎Louis trebuie să încerce să învețe,
‎dar vor mai trece opt ani până va ajunge ‎la fel de priceput ca mama sa.
‎Această educație de lungă durată ‎i-a făcut pe urangutani
‎extrem de vulnerabili ‎la schimbările care au loc în pădure.
‎Se estimează că pierdem ‎circa 100 de urangutani săptămânal
‎din cauza activității omului.
‎Generația lui Louis și a lui Eden poate fi ‎ultima a urangutanilor în sălbăticie.
‎Când Pluto era de vârsta lor, ‎jungla se întindea până la orizont.
‎Nu mai este cazul.
‎În ultimile patru decenii,
‎jungla virgină de care depind urangutanii
‎a scăzut în mod alarmant, cu 75%.
‎În toată lumea, pierdem păduri tropicale
‎cu câte 15 milioane de hectare pe an,
‎iar alături de ele, ‎pierdem și comoara diversității.
‎Junglele rețin și atrag mai mult carbon ‎decât oricare alt habitat.
‎Ele ne răcesc planeta,
‎ne asigură hrană și medicamente.
‎Le pierdem pe riscul nostru.
‎Vă rugăm să vizitați ourplanet.com
‎pentru a descoperi ce trebuie să facem ‎acum pentru a proteja junglele.
‎Aud întreaga lume ‎Cântând împreună
‎Aud întreaga lume ‎E acum ori niciodată
‎Nu e prea târziu ‎Ne putem schimba
‎Și putem găsi soluții ‎La problemele noastre
‎Aud întreaga lume ‎Suntem cu toții implicați