EN ORIGINAL-DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
Det är bara 50 år sedan vi vågade resa till månen.
För första gången kunde vi se vår egen planet på avstånd.
Sedan dess har antalet människor mer än fördubblats.
Den här serien kommer att hylla de av naturens under som finns kvar
och visa vad vi måste bevara
för att säkra ett gott liv för både människor och natur.
Det här är en tropisk skog.
En regnskog. Det artrikaste habitatet på jorden.
Exakt hur många arter som finns i regnskogen vet man inte
men det är miljontals.
Och nya upptäcks varje vecka.
Om vissa, till exempel trädleoparden, vet vi fortfarande nästan ingenting.
Trots att de bara täcker sju procent av jordens landyta
spelar djungeln en avgörande roll för planetens hälsotillstånd.
I Afrikas hjärta ligger Kongo.
Det är vår planets yngsta regnskog, bara 18 000 år gammal
och här finns fler stora djur än i någon annan djungel.
En familj västliga låglandsgorillor.
Deras ledare är en dominant hane, en silverrygg.
Den är lika lång som en människa men väger dubbelt så mycket.
Familjen är beroende av honom för att kunna överleva.
Som deras beskyddare måste han vara uppmärksam på faror.
En manlig rival kan störta honom och splittra hans familj.
Men det finns ett hot utom hans kontroll.
Under de senaste 20 åren har tjuvjakt halverat Kongos gorillastam.
Hans art är nu akut hotad.
Det är bara en skogselefant, inget som bekymrar gorillahanen.
Men elefanten måste också se upp för tjuvjägare.
Deras långa, raka betar är mer eftertraktade
än betarna på kusinerna på savannen.
Den följer stigar gjorda av många generationer elefanter
på jakt efter mat.
Liksom elefanten färdas även gorillans familj flera kilometer om dagen
när de letar efter frukt och frön.
De och elefanterna är djungelns trädgårdsmästare.
De sprider frön.
Och många av träden här finns till tack vare dessa stora djur.
Här leder alla stigar till Mbeli Bai.
Den här sortens öppna områden finns bara i Kongos djungler
och det finns mer än hundra stycken spridda över hela skogen.
De kallas "bais" och lockar till sig många av djungelns invånare.
Först kommer silverryggen, försiktigt,
sedan följer familjen efter.
Gorillorna kommer hit för att äta vattenväxter rika på salt,
en mineral det är ont om i skogen men nödvändig för deras överlevnad.
Elefanter får salt från leran de tar upp med sina snablar.
Eller genom att dricka det mineralrika vattnet.
Silverryggens familj är inte de enda gorillorna som är här.
Det är nästan 200 gorillor som använder denna "bai",
och även mer än 530 elefanter, vilket visar Mbelis stora betydelse.
För elefanterna har dessa "bais" en annan viktig funktion.
Större delen av sin tid tillbringar de på egen hand i den enorma skogen
så det är bara här de har en chans att träffa andra.
Till skillnad från Kongos andra "bais" är Mbeli ordentligt skyddat
och en fristad undan tjuvjägare.
Det är först när de lämnar platsen som faran återvänder.
Och eftersom de är Kongos främsta spridare av frön
skulle förlusten av de stora djuren få en långtgående effekt
på framtiden för vår planets näst största regnskog.
Djunglar är kanske lika på ytan
men varje skog har en unik uppsättning invånare.
Nya Guinea är världens största ö som är täckt av djungel
och mer än hälften av dess växter och djur finns ingen annanstans.
Dess turbulenta geologiska historia har format denna vidsträckta ö
till ett dramatiskt landskap med berg och dalar.
En process som har isolerat arter från varandra.
Åtskilda på detta sätt
har Nya Guineas djur blivit väldigt annorlunda.
Den tolvtrådiga paradisfågeln
är den enda fågeln i världen som har dessa fjäderprydnader.
De används för att kittla en tilltänkt partner i ansiktet.
Från en gemensam kråkliknande förfäder
har paradisfåglarna utvecklats till 40 olika varianter.
Varje hörn av ön har sin egen variant.
Möt den svarta bågnäbbsparadisfågeln från Nya Guineas högländer.
Den kan förvandla sig till flera icke-fågellika skepnader.
Alla hanar har en unik uppsättning skepnader för att kunna locka en partner
men ingen är mer häpnadsväckande än den som visas upp på den här scenen.
För ägaren, en vogelkopstrålparadisfågel, finns det jobb att göra först.
Varje morgon städar han bort skräpet som fallit under natten.
Det är viktigt om han ska kunna locka till sig en partner.
Honorna kommer bara till de mest välstädade scenerna...
...så ett löv på fel ställe kan förstöra hans chanser.
Perfekt.
Hans nitiska städning belönas
när en hona stannar till.
Nu har han chansen att imponera
men det kommer inte bli lätt.
Honorna är väldigt kräsna
och hon förväntar sig att hans noga koreograferade dans ska vara felfri.
Han inleder med en bugning.
Sedan blir hans blå ögon gula.
Allt väl så här långt.
Han kan alla rörelser.
Snyggt fotarbete.
Den snurrande dervishen.
Plymshuffle med snurr.
Hennes upplyfta huvudfjädrar och darrande vingar
är väldigt uppmuntrande tecken.
Hans sidosteg och huvudvickning ser bra ut i alla vinklar
men hans allra bästa trick måste ses från honans perspektiv.
Vänta...
Där! En glimt av hans regnbågsskimrande halsfläck.
Honan blir allt mer upphetsad.
Hans uppträdande är en triumf
och hon godtar honom.
Nya Guineas isolerade miljö har skapat en unik variation av djur
men en skogs ålder har ännu större inverkan på mångfalden av arter.
Djunglerna på Borneo i Sydostasien
har vuxit här i nära 130 miljoner år,
och de är världens äldsta regnskogar.
Denna bergstopp i kalksten i Borneos högländer
formades en gång under havsytan.
Tiden och regnet har långsamt format detta fort i djungeln
av 40 meter höga torn.
Den här öns höga ålder illustreras bäst av en av världens äldsta rovdjur.
Klomasken.
Den känner sig helt hemma på den fuktiga skogsmarken.
De har funnits här sedan dinosauriernas tid
och har knappt förändrats.
Den hittar sitt insektsbyte genom vibrationer och känsel.
Men kan ett så långsamt djur fånga dessa snabbfotade kryp?
Svaret hade man inte kunnat hitta på.
Limpistoler.
Den kladdiga geggan hårdnar direkt
och fångar insekten.
Klomasken sprutar in nedbrytande saliv i kackerlackan
och suger sedan ut dess innanmäte.
Den höga fuktigheten på marken passar inte bara klomasken.
Det är även perfekt för svampar,
och i Borneos urgamla djungler finns en rikedom av arter.
Genom att bryta ner död materia
återvinner svampar näringsämnen som det är ont om.
Tiden har gjort Borneos djungler otroligt artrika och mångsidiga.
På ett fåtal hektar skog
kan det finnas fler sorters växter än i hela Europa...
...och bland dem några av de mest specialiserade arterna på jorden.
I flera veckors tid växer dessa ändar ut och formar bägare eller kannor.
Det finns 39 olika sorters kannrankor på Borneo och de flesta finns bara här.
För att få de näringsämnen de behöver förlitar sig kannrankor på djur
och ofta på överraskande sätt.
Det här är tupaia montana, ett djur som bara finns på Borneo.
Varje morgon besöker den kannrankorna i sitt område.
Det beror på att växten släpper ut
en sockerrik lösning från håren i sitt lock.
När den har slickat locket torrt hoppar han till nästa.
Och till nästa.
Till slut måste allt socker ta vägen någonstans...
Som tack för maten lämnar han en gåva.
Gödsel till plantan.
Allt som behövs är en eftermiddagsskur
för att skölja ner bajset i kannrankans skål.
Utan detta tillskott av nitrat skulle plantan inte överleva
och jakten på näringsämnen har fört några av arterna på en ondskefull väg.
Nepenthes gracilis
lockar myror till undersidan av sitt lock med droppar av nektar.
Men vad ger myrorna i gengäld?
Det hänger återigen på regnet.
Kraften i regndroppen gör det omöjligt för myrorna att hålla sig kvar.
Det är växtvärldens enda trampolinfälla.
Den här kannrankan lever på myror.
Alla kannrankor är beroende av djur för sin överlevnad
och en har till och med börjat samarbeta med en fladdermus.
Fladdermusen kerivoula hardwickii söker sig till nepenthes baramensis
eftersom växten reflekterar fladdermusens ultraljud.
Växten är ett perfekt ställe att övernatta på.
Växten är en säker sovplats
och får näring av sin gästs avföring.
Relationer som dessa har tagit miljontals år att utveckla
men många kan ha försvunnit inom ett årtionde.
De senaste 50 åren har Borneo förlorat mer än hälften av sin djungel...
...och det är ännu värre på grannöarna i Filippinerna.
Här har 90 procent av den ursprungliga regnskogen försvunnit.
Det som finns kvar är en tillflykt för världens mest sällsynta rovfågel.
Den mäktiga apörnen.
Det finns bara 400 par kvar
så att se en unge i ett bo är mycket ovanligt.
Forskare har följt honan sedan hon var ett år gammal.
Vid tio års ålder har hon fått sin första unge.
Den är fyra månader gammal, redan nära en meter lång
och allt mer självsäker.
Men honan hjälper fortfarande gärna till.
Ungen är väldigt krävande.
Hon förväntar sig mat regelbundet
men precis som ett barn i trotsåldern vill hon inte ha hjälp att äta.
Hon är redan lika stor som sin far och alldeles för stor att bråka med.
Men om hans unge ska kunna ta nästa steg vet han att det är dags för hård kärlek.
Hädanefter blir det glesare besök.
Föräldrarna tittar förbi med lite mat då och då
men en liten flyghund är inte mycket att glädja sig åt.
Det är förvirrande när ens föräldrar inte hälsar på lika ofta längre.
Varje dag kallar hon,
men ingen bryr sig.
Hon är hungrig
och allt som finns kvar är rester.
Det är dags att bli en riktig örn.
Att flaxa stärker flygmusklerna i två meter breda vingar.
Vingar som ska kunna bära hennes stora byten.
Men den färdigheten har hon inte ännu.
Hittills har hon inte vågat sig utanför tryggheten i sitt eget bo.
Och av en god anledning.
Det är 70 meter ner till marken.
Ett fall skulle betyda döden.
Det är nervöst, men hon måste klara det.
Just nu är hon rädd och vinglig.
Plötsliga vindpustar hjälper inte till när man balanserar på hög höjd
och de dagliga skyfallen gör det inte lättare.
Varje dag blir hon lite starkare och får mer självförtroende.
Sen kommer dagen då självförtroendet äntligen matchar kunnandet.
Nu är det dags att satsa mot himlen.
Hennes allra första flygtur från boet.
Det kommer att dröja nästan ett år innan hon är helt självständig.
Sedan kommer hennes överlevnad att hänga på att hon hittar ett revir
med mycket ostörd djungel.
I Filippinernas söndertrasade skog
finns det helt enkelt för lite byte för en jättestor örn.
Men det finns en djungel vars storlek fortfarande är legendarisk.
Amazonbäckenet är mer än 3 000 kilometer brett
och här finns hälften av den kvarvarande regnskogen på vår planet.
Men det finns utmaningar för de som bor djupt inne i Amazonas.
Svarta spindelapor
har tagit sikte på en saltkälla.
Så här långt från havet är salt en bristvara
så ett besök till en saltkälla är nödvändigt.
Men först måste de vara säkra på att inga rovdjur väntar där nere.
En ofarlig aguti är ett gott tecken.
Det här är enda tillfället en spindelapa vistas på marken.
Och om du har huvudet i ett hål
är det bäst att någon håller utkik.
Apor kan inte överleva utan de här mineralerna
och det vet rovdjuren om.
En varning från utkiken.
Det är inte ett falsklarm.
En jaguar.
Den visar sig sällan men är Amazonas toppredator.
När jaguaren försvunnit återvänder aporna,
men det är riskfyllt.
Ingen vet när rovdjuret kommer tillbaka.
Det är inte bara spindelapor som måste låta nöden gå före faran.
I Amazonas är saltkällor lika viktiga som en oas i en öken.
Ett ljud kan betyda vän eller fiende, så alla måste vara beredda på flykt.
Det var ett falsklarm. Bara den ofarliga agutin igen.
I Amazonas har alla djurgrupper fler arter än någon annanstans.
Och det gäller även grodor.
Man tror att det finns mer än tusen arter av dem här...
...och nya upptäcks fortfarande.
Grodor är ett tecken på att skogen mår bra
men dess viktigaste invånare är djungelns minsta.
Man uppskattar att det finns mer än två miljoner sorters insekter i Amazonas.
Detta är den mest talrika arten.
En koloni med bladskärarmyror kan bestå av flera miljoner individer.
Varje koloni är en superorganism som har ett gemensamt uppdrag.
Att samla ihop löv och bära dem till sitt bo under jorden.
I området omkring en koloni med bladskärarmyror
blir så mycket som en femtedel av alla nya plantor skördade av myrorna.
De skär upp löven med sina specialutvecklade käkar
som skapar högfrekventa vibrationer vilka gör lövet styvare
och lättare att skära i.
Tillsammans kan de klippa alla löven av ett träd på 24 timmar.
Tricket är att hålla fast i lövet när du faller.
Lättare sagt än gjort.
Men det är bäst att inte återvända hem tomhänt.
En koloni med bladskärarmyror är som en megaväxtätare,
inte helt olik en elefant i Kongo,
och deras inverkan på ekosystemet är precis lika viktigt.
Myrorna följer doftspår tillbaka till boet
och rundar oväntade hinder på vägen.
Men för att öka effektiviteten håller myrorna stigen fri från skräp.
Ett bo kan vara åtta meter djupt
och har tusentals sammanlänkade kammare.
Arbetarmyrorna bär de nyskördade löven till särskilda rum för behandling.
Löven är inte mat utan används för att skapa trädgårdar för svampar
som de matar sina larver med.
Kolonins framgång hänger på att de håller trädgårdarna fria från smitta.
Så myrorna samarbetar med bakterier som hjälper till att kontrollera patogener
som skulle förstöra deras värdefulla svampar.
Forskare tror nu
att dessa bakterier skulle kunna ge nya behandlingar mot mänskliga sjukdomar.
Dessa myror är framgångsrika
men regnskogens mångfald är beroende av att ingen art får övertaget.
Här går inte allt myrornas väg.
Den här beter sig märkligt.
Den verkar vara tvingad att klättra uppåt och är redan flera meter ovanför marken.
Det är något som har tagit kontrollen över den
som om den var en marionett någon styrde med trådar.
Det är bara en sista sak att göra och myran har inget val.
Den måste hitta ett ställe där myran ska bita sig fast
Med myran i sitt dödsgrepp
spricker parasitsvampen cordyceps fram ur myrkroppen.
Sist av allt spränger svampens fruktkropp myrans huvud.
Från denna knopp kommer sporer att kastas ut i luftströmmarna
och kräva nya myroffer.
Men det drabbar inte bara myror. Många andra infekteras också av cordyceps.
Ju mer talrik en art är
desto större risk är det att den faller offer för mördarsvampen.
Det är kontrollsystem som dessa som gör att ingen art kan dominera
och djungelns otroliga mångfald bevaras.
Men i dag minskar mångfalden i världens regnskogar i en skrämmande takt
och det är på grund av oss.
Vi har nu ersatt upp till 27 miljoner hektar orörd urskog
med en enda trädart.
Det här är oljepalmer, en av världens mest produktiva grödor.
Men dessa monokulturer
kan endast nära en spillra av den mångfald som finns i en orörd regnskog
och det driver många djurarter mot utrotning.
I träskskogarna på norra Sumatra i Indonesien
håller tiden på att rinna ut för en av våra närmaste släktingar.
Orangutangen.
Det tar mer än tio år för en orangutangunge att bli självständig.
Den måste lära sig allt av sin mamma.
Som hur man tar sig mellan träd.
Deras överlevnad hänger på att varje apa kan sin del av skogen perfekt.
Forskare har döpt dessa orangutanger till Ellie och Eden.
Ellie är 18 år gammal
och Eden, hennes första unge, är tre år.
Just nu behöver han lite uppmuntran.
Som alla orangutanger har Ellie en mental karta av sin omgivning
inklusive var alla fruktträd finns.
Det måste även Eden lära sig
men just nu räcker det med att observera allt hans mamma gör
och lära sig inte bara vad som är ätbart utan även hur man äter det.
Varje dag är en ny lektion för Eden.
Här är myror en stor del av deras diet och att fånga dem är en konst.
När de väl trasslat in sig i Ellies päls är de lätta att plocka.
För lilla Eden handlar det bara om att se och lära.
Edens kusin Louis är mer erfaren.
Han är fyra år äldre än Eden och tar sig lätt mellan grenarna.
Det har tagit några år att lära sig
och det är tydligt att han vill visa upp sina kunskaper.
Att inta trädtopparna är bara steg ett i en orangutangs utbildning.
För att kunna överleva måste Louis lära sig mer.
Mycket mer.
Hans mamma Lisa har hittat en rutten trädstam
med mängder av myror.
Men den här möjligheten att äta myror kräver mer kunskaper.
För att komma åt dem måste Lisa bryta av delar av stammen.
Louis är i den åldern att han inte bara kan se på.
Han måste härma.
Inget dåligt försök.
Men inte ens vid sju års ålder har han bemästrat konsten att äta myror.
Louis har mycket att lära.
Pluto å sin sida blev fullärd för länge sedan.
Trettio år gammal och nästan 100 kilo tung är han kung i den här djungeln.
Hans kinder är ett tecken på makt, något för Louis att sträva efter.
Pluto letar ständigt efter mat
och han har precis siktat något lovande.
Dessa getingar betyder en sak för honom.
Gott käk.
För att komma åt dem väljer han en våldsam teknik.
Hans tjocka päls skyddar mot de flesta av de arga getingarna
och belöningen är värd några stick.
Louis håller sig på avstånd.
Han behöver vara mycket större och hårigare
innan han kan slåss med getingar.
Men här är ett trick som kan ta en halv livstid att få kläm på.
Louis mamma Lisa har lärt sig att göra verktyg av pinnar
för att peta fram insekter.
Orangutangerna som bor här
är de enda i världen som har skaffat sig den här kunskapen.
Louis måste försöka lära sig den med
men det kan ta åtta år innan han är lika bra som sin mamma.
Denna långa utbildning har gjort orangutanger
särskilt sårbara för förändringar i sin skog.
Man uppskattar nu att vi förlorar 100 orangutanger varje vecka
på grund av människans aktiviteter.
Louis och Edens generation kan vara den sista av vilda orangutanger.
När Pluto var i deras ålder sträckte sig hans djungel ända till horisonten.
Så är det inte längre.
De senaste fyra decennierna
har den orörda låglänta regnskogen som orangutangerna är beroende av
krympt med chockerande 75 procent.
Jorden runt förlorar vi
nästan 15 miljoner hektar regnskog varje år
och med den försvinner planetens skattkista av biologisk mångfald.
Djungler lagrar och fångar upp mer koldioxid än något annat habitat på land.
De kyler ner vår planet, ger oss mat och mediciner.
Att de försvinner är vår förlust.
Besök ourplanet.com
och läs om vad vi behöver göra nu för att skydda våra djungler.
Jag kan höra hela världen Sjunga tillsammans
Jag kan höra hela världen säga Att det är nu eller aldrig
För det är inte försent Om vi förändrar vårt beteende
Och identifierar våra problem
Jag kan höra hela världen säga Att vi gör det tillsammans
Vi gör det tillsammans