EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
For blot 50 år siden rejste vi endelig til månen.
For allerførste gang så vi ned på vores egen planet.
Siden da er Jordens befolkning mere end fordoblet.
Denne serie hylder de resterende natur-undere
og afslører, hvad vi må bevare
for at sikre, at mennesker og natur trives.
Enorme fiskestimer flokkes i vores lavvandede have.
Dette er ansjoser.
Små fisk er føde for større fisk.
Jægere, såsom kæmpetrevallen.
Og djævlerokker.
Når sådanne jægere samarbejder, bliver de ekstremt effektive.
Det næringsrige kystnære hav er hele Jordens fiskeplads
og kan levere en overflod af føde til både dyr og mennesker.
DET KYSTNÆRE HAV
Havenes yderområder udgør under en tiendedel af verdenshavene,
men utroligt nok lever 90 % af alle havlevende dyr
i disse kystnære områder.
Denne enorme overflod skyldes, at havbunden her kan nås af sollyset.
Everglades nationalpark i det sydlige Florida.
Områder med søgræs dækker de lavvandede, tropiske havområder.
Som savannerne på land
giver disse frodige havenge næring til en lang række forskellige dyr.
Rokker søger bytte, der gemmer sig i søgræsset.
Everglades er også jagtrevir for kystens mest sindrige fiskere.
Øresvin.
De finder føde ved hjælp af ekkolokation, som er en slags sonar.
Foran dem er en stime multer.
Denne særlige delfinart
har udviklet en speciel metode til at fange deres bytte.
De leder forsigtigt fiskene hen til det helt rigtige sted.
Så hvirvler én delfin en mudderring op, der omringer stimen.
Fiskene går i panik og springer op i luften.
De fleste undslipper.
Det er ikke let at fange flyvende fisk.
Men delfinerne fortsætter og tager en portion mere.
Erhvervsfiskeri er forbudt i nationalparken.
Så der er rigeligt med fisk til delfinerne.
Kun fra luften kan man virkelig se disse dygtige fiskeres arbejde.
Det lavvandede hav er afgørende i kampen imod klimaforandringer.
Søgræs absorberer 35 gange så meget kuldioxid
som en regnskov på samme størrelse.
Det reducerer skaderne fra de nu varmere have.
Mangrover står ofte i kanten af søgræsengene.
Disse utrolige træer er de eneste, der kan klare sig
i kystnært hav med skiftende saltindhold.
De beskytter ikke blot vores kyster imod orkanernes hærgen,
de absorberer også kuldioxid ligesom søgræsset.
Deres filtrede rødder skaber sikre væresteder for unge fisk,
der på et tidspunkt forlader mangroverne
og bosætter sig i det tropiske havs magiske eventyrland,
koralrevene.
Disse rev dækker under 1 % af havbunden,
og dog er de hjemsted for en fjerdedel af alle havlevende arter.
Ingen af disse skabninger ville være her uden korallerne.
Korallerne danner de strukturer, der giver føde og ly,
som alt liv her afhænger af.
Alle beboere her spiller en rolle i at bevare revet.
Desværre er kun få rev så uberørte, som de var engang.
Og de fleste mangler nu et meget vigtigt medlem.
Hajer.
Ubønhørligt overfiskeri har reduceret hajbestanden i hele verden
med over 90 %.
Nu findes de kun i noget, der minder om deres oprindelige antal,
på de mest fjerntliggende rev.
Fransk Polynesien midt i Stillehavet.
Her er hajerne i det mindste beskyttet.
Om dagen ligger de grå revhajer i strømmen.
De lader små læbefisk rense deres tænder, så de er klar til aftenens jagt.
Disse hajer foretrækker at jage i mørke,
hvor deres skarpe sanser giver dem en fordel over deres bytte.
Mørkets frembrud.
Det er tid til, at de små fisk søger ly i revets huler og huller,
hvor de er i sikkerhed for de grå revhajer.
Hajerne kan opfange selv den mindste bevægelse.
Det er farligt at give sig til kende.
Ligger man helt stille, opdager hajerne måske ikke en.
En lille fisk kan udmanøvrere en enkelt haj.
Men med så mange jægere er chancen for at undslippe meget lille.
Det er normalt sikrest at søge ly under korallerne.
Men da endnu en jæger ankommer, ændres alt.
Hvidtippede revhajer.
De er slanke og mere adrætte
og kan komme til gemmesteder, som andre jægere ikke kan nå.
Dem, der ikke fanges af de hvidtippede hajer,
jages ud til de ventende grå revhajer.
Når disse to slags hajer jager sammen,
er der meget lidt pusterum selv i ly af revet.
Flere hajer kommer til, lokket til af opstanden.
Så stort et antal hajer var engang normalt ved revene rundt om i verden.
Og selv om det virker voldsomt med så mange rovdyr,
så hjælper hajerne faktisk med at holde revene i god stand.
De er med til at opretholde balancen i fiskebestandene
ved at jage de rovdyr, der spiser små græsspisende fisk.
Disse fisk holder så til gengæld korallerne fri for alger og parasitter,
der ellers ville overgro revet.
Et samfund i balance med hajerne øverst i fødekæden
gør et koralrev mere modstandsdygtigt over for skader og katastrofer.
Men nu står selv sunde koralrev over for en større trussel.
Klimaforandringerne opvarmer havene.
Mikroskopiske planter, der lever inde i korallerne,
giver dem både deres farve og det meste af deres næring.
Men stiger havtemperaturen med blot én eller to grader,
udstøder korallerne deres plantevenner.
Dermed mister de deres vigtigste fødekilde...
...og bliver hvide.
Her på Great Barrier Reef i Australien har usædvanligt varme have
afbleget mange rev på denne måde.
Det ser måske dragende smukt ud,
men vedvarer de høje temperaturer i nogle få uger,
vil korallerne sulte og til sidst dø.
Kuldioxiden, der forårsager global opvarmning,
gør også havene mere syreholdige.
Ingen rev kan overleve begge forandringer.
Og uden levende koraller vil mange af revenes beboere også forsvinde.
I 2016 og 2017
afblegedes over 1.000 km af Great Barrier Reef.
Seks måneder senere er mange af korallerne døde.
Samfundet er ødelagt.
Verden over er halvdelen af alle koralrev på lavt vand allerede døde.
Resten kan forsvinde i løbet af de næste få årtier.
Uden for troperne, på nordligere breddegrader,
er havene meget køligere.
Det stormophvirvlede hav bringer livsvigtig næring til overfladen.
Det næringsrige vand kombineret med lange sommerdage
gør disse have til de mest produktive på Jorden.
Pelssæler trives og har endda tid til at ride på bølgerne.
Forår ud for Californiens kyst
med bladplader af gylden kelp flydende på overfladen
giver et hint om en skjult næringsrigdom.
En fabelagtig skov under havet.
Disse kæmpealger er lige så vigtige for havene, som træer er for landjorden.
Som en regnskov giver de tætte kroner næring og ly til et frodigt samfund.
I de kølige, næringsrige have kan kæmpekelp blive 50 meter høje.
Luftfyldte blærer løfter bladpladerne op mod den solbeskinnede overflade.
I denne krone finder vi...
...en havodder.
Dens tykke pels holder den varm i det kølige vand.
Han får ekstra isolering ved at fylde den med luft.
Havoddere har den tykkeste pels af alle dyr.
Og sådan en kraftig pels kræver en hel del opmærksomhed.
De må spise meget for at holde varmen,
og de indtager op til en fjerdedel af deres kropsvægt hver dag.
Søpindsvin er den foretrukne føde.
Der er et.
Og et til.
Og så løber odderen tør for luft og må op til overfladen.
Et søpindsvin virker som et ret stikkende måltid,
men kan man bryde skallen, får man et festmåltid.
Havoddere er afgørende for kelpskovens velbefindende,
fordi de holder bestanden af søpindsvin nede.
Søpindsvinene spiser kelp.
De gennemgnaver de tykke stængler.
Reguleres bestanden ikke, spreder de sig voldsomt på havbunden.
Heldigvis får odderne hjælp i kampen mod de stikkende algeædere.
Californisk fårehoved.
De har kraftige tænder...
...og kan gøre kort proces med de mindre lilla søpindsvin.
De større sorte søpindsvin er en større opgave.
Særligt for de mindre læbefisk.
Kun de største fårehoveder kan klare dem.
Men de skal stadig uden om de lange pigge.
Søpindsvinet skal vendes om, så den sårbare underside blottes.
Det er ikke let at gøre uden hænder.
Endelig lykkedes det.
Og alle nyder godt af det.
Disse fisk og oddere, der lever i beskyttede havområder,
er med til at regulere bestanden af kelpspisere.
Men lige uden for disse områder græsser søpindsvinene frit.
Og de fælder algeskoven.
Alle dem, der er afhængige af kelpen, er forsvundet.
I Californien vokser kelpskove frodigt i beskyttede områder,
hvor hele havsamfundet kan leve uden pres fra mennesker.
Her kan havodderne i det mindste hvile på ægte californisk vis.
3.000 km længere nordpå i Alaska kommer foråret meget senere på året.
Efter en kold, hård vinter
udløser de første solstråler en stor, årligt tilbagevendende begivenhed.
Enorme stimer af sild stiger op fra dybderne
og svømmer mod lavere vandstande.
De samles for at yngle.
Men rovdyr venter på dem.
Stellers søløver.
Sildenes fokus på formålet gør dem til et let bytte.
Søløverne driver dem op til overfladen, hvor bevingede jægere kan nå dem.
Hvidhovedede havørne er normalt alene, men samles i stort antal til dette måltid.
Nogle steder når sildene til kysten.
Der behøver ørnene ikke engang gå i luften.
Pukkelhvaler.
De er kommet helt fra troperne i håb om at få deres første måltid i månedsvis.
Disse hvaler har en udsædvanlig måde at få fat i sæsonens bytte på.
De samarbejder.
Førerhvalen dykker først...
...og blæser et tæppe af bobler for at samle fiskene.
Et kald synkroniserer angrebet.
Ved at samarbejde sådan kan hver hval spise et ton fisk om dagen.
Men der er så mange sild,
at de fleste når det lave vand på trods af hvalerne.
Og her gyder de.
Hunnerne lægger deres æg i søgræsset.
Hannerne befrugter så æggene med skyer af sæd.
Her var der engang mange flere sild, end vi kan forestille os i dag.
De farvede kystområderne hvide med deres gyden
på tværs af det nordlige Stillehav fra Japan til Californien.
Med industrialiserede fiskeriteknikker
er det alt for let at drive rovdrift på de ynglende fisk.
Dette er et af de få steder, hvor fiskeri stadig kan overleve.
Sildebestandene i Stillehavet er kraftigt reduceret.
Blot en brøkdel af tidligere antal.
Denne triste fortælling om ikke-bæredygtigt fiskeri
er blevet gentaget igen og igen rundt om i verden.
Mange af verdens fiskebestande oplever nu en alvorlig reduktion.
En tredjedel af dem er forsvundet helt.
I kystnære have
overtager gopler områder, der engang var domineret af fisk.
Kompasgopler har en æterisk skønhed,
men de giver meget lidt næring til andre dyr og os.
Disse enorme stimer bliver mere og mere almindelige.
Et bekymrende tegn på en alvorlig ubalance i vores lavvandede havområder.
Begynder vi ikke at fiske bæredygtigt, vil vores før så frodige have
stort set kun være fyldt med kæmpestimer af gopler.
Men sådan behøver fremtiden ikke se ud.
På Sydamerikas stillehavskyst kan vi se, hvordan havene kan komme sig.
Atacama er verdens tørreste ørken.
Inde i landet kan den knapt give næring til liv af nogen art.
Men kystområdet kunne ikke være mere modsat.
I århundreder har millioner af havfugle samlet sig på disse ørkenkyster.
Men for 50 år siden forsvandt de store kolonier,
fordi vi overfiskede de lokale farvande.
Der kom regulering, og nu kommer fiskebestandene sig.
Så i dag samles 3 millioner peruskarver hvert år for at opfostre deres unger.
Hver morgen tager fuglene på havet.
Kolonierne er så enorme, at det tager over en time at tømme dem.
Andre fugle flyver med: Inkaterner.
Perusuler.
En hel karavane af jægere, der alle søger det samme.
Ansjoser.
Der er så mange af disse små fisk,
at de brødføder det største fiskeri på Jorden.
Forbløffende nok udgør de en tiendedel af alle de fisk,
vi får fra vores have hvert år.
Søløverne finder stimerne først.
Når fiskene gennes op til overfladen, kan pelikanerne nå dem.
Skarver dykker for at få deres andel.
Suler angriber fra 20 meters højde.
De rammer vandet med 100 km i timen.
I dag afhænger fem millioner skarvers og sulers liv
af de store stimer.
Men lader vi ansjosbestandene komme sig helt,
vil de kunne brødføde de 25 millioner havfugle, de før kunne.
Det er en klar påmindelse om
den forbløffende frodighed, vores kystnære have kan understøtte.
Og hvis de får muligheden, kan de komme sig ufatteligt hurtigt.
Raja Ampat-øerne i Sydøstasien.
Disse farvande var stort set ryddet for hajer og andre store fisk
efter mange års ureguleret fiskeri.
Denne lagune var engang hjemsted for en hajfiskerilejr.
Nu opfostres her hajunger.
Farvandet omkring Misool blev helt fredet i 2007,
og der er sket en mirakuløs bedring.
Nu er der 25 gange flere hajer end for et årti siden.
Skildpadder, der før blev jaget, spiser nu stille og roligt søgræs.
Hajer vender tilbage til lokale rev
og er med til at genoprette balancen i samfundet,
så det bedre kan modstå effekten af koral-afblegning.
Havlevende djævlerokker.
Syv meter fra vingespids til vingespids.
Disse truede kæmper bruger det meste af livet på at svømme i det åbne hav.
Men nu vender de tilbage til dette fristed
for at få opmærksomhed fra rensende læbefisk.
Misool er et af de få steder på Jorden, hvor biodiversiteten faktisk stiger.
Siden fredningen er der kommet tre gange så mange fisk
som for blot ti år siden.
Fiskere i nærliggende farvande nyder godt af denne overflod.
De kan nu fange flere fisk med mindre arbejdsindsats.
Vi har alt for få fristeder i havet,
og mange steder er erhvervsfiskeri stadig tilladt.
Vi må gøre en tredjedel af vores kystnære have
til ordentligt fredede områder.
Gør vi det, kan Jordens fiskepladser genoprettes
og være med til at brødføde både mennesker og resten af naturens skabninger.
Besøg ourplanet.com
for at læse mere om, hvad vi må gøre nu for at genoprette kystnært hav.
Tekster af: Pia C. Hvid