NETFLIX-DOKUMENTTISARJA
Vain 50 vuotta sitten -
uskaltauduimme viimein Kuuhun.
Ensimmäistä kertaa näimme oman planeettamme.
Sen jälkeen ihmisten määrä on yli kaksinkertaistunut.
Sarjamme juhlistaa jäljellä olevia luonnon ihmeitä -
ja paljastaa, mitä meidän tulee varjella,
jotta ihmiskunta ja luonto kukoistavat.
Suunnattomat kalaparvet uiskentelevat matalissa merissämme.
Nämä ovat sardelleja.
Pienet kalat puolestaan ovat suurten kalojen ravinnonlähde.
Metsästäjiä ovat jättipiikkimakrilli -
ja paholaisrausku muiden muassa.
Kun nämä metsästäjät työskentelevät yhdessä, ne ovat todella tehokkaita.
Rikkaat rannikkomeret ovat planettaamme kalavesiä -
ja pystyvät tarjoamaan runsaasti ruokaa villieläimille ja ihmiskunnalle.
RANNIKKOMERET
Maata reunustavat meret muodostavat alle kymmenyksen maailman meristä,
mutta uskomaton 90 prosenttia kaikista merieläimistä -
elää näissä rannikkovesissä.
Tämä yltäkylläisyys johtuu siitä, että meren pohja -
on täällä auringon valon ulottuvilla.
Evergladesin kansallispuisto eteläisessä Floridassa.
Meriruohosta muodostuva matto peittää matalat rannikkovedet.
Kuten maalla olevat savannit,
nämä rehevät vedenalaiset niityt elättävät monenlaisia eläimiä.
Keihäsrauskut etsivät meriruohossa piilottelevaa saalistaan.
Everglades on myös metsästysmaa -
rannikon nokkelimmalle kalamiehelle.
Pullonokkadelfiinejä.
Ne etsivät ruokaa kaikuluotauksen avulla.
Niiden edellä on kelttikalaparvi.
Nämä erikoiset delfiinit -
ovat kehittäneet oman erityisen tapansa napata saalis.
Ne paimentavat kalat varovasti juuri oikeaan paikkaan.
Sitten yksi delfiineistä nostattaa mutarenkaan, joka saartaa parven.
Kalat panikoivat ja hyppäävät ilmaan.
Suuri osa pakenee.
Lentävien kalojen nappaaminen ei ole helppoa.
Mutta delfiinit jatkavat ja ottavat santsikierroksen.
Kaupallinen kalastus on kielletty kansallispuistossa,
joten delfiineille riittää runsaasti kalaa.
Vain ilmasta käsin voimme todella arvostaa näiden mestarikalastajien työtä.
Matalat meret ovat elintärkeitä taistelussa ilmastonmuutosta vastaan.
Meriruoho sitoo 35 kertaa enemmän hiilidioksidia -
kuin samankokoinen alue sademetsää.
Se vähentää viimeaikaisen merien lämpenemisen aiheuttamia tuhoja.
Mangrovemetsä reunustaa usein meriruohoniittyjä.
Nämä merkittävät puut ovat ainoita, jotka selviävät -
rantavesien vaihtuvissa suolaisuuksissa.
Ne suojelevat rannikkojamme hurrikaanien tuhoavilta voimilta,
ja meriruohon tapaan sitovat itseensä hiilidioksidia.
Niiden kiemurtelevat juuret luovat turvapaikkoja nuorille kaloille,
jotka lopulta lähtevät mangrovemetsistä -
ja kotiutuvat trooppisten merien taianomaisiin satumaihin,
koralliriuttoihin.
Riutat peittävät alle prosentin merenpohjasta,
mutta tarjoavat kodin yli neljännekselle kaikista merieläimistä.
Nämä eläimet eivät olisi täällä ilman koralleja.
Korallit luovat ruokaa ja suojaa tarjoavia rakenteita,
joista koko yhteisö on riippuvainen.
Jokaisella asukkaalla on oma roolinsa riutan terveyden ylläpitämisessä.
Valitettavan harva riutta on enää yhtä turmeltumaton kuin ennen.
Suurimmalla osaa niistä ei enää asu yhtä eliöyhteisön tärkeintä jäsentä.
Haita.
Säälimätön liikakalastus on pienentänyt haipopulaatioita ympäri maailman -
yli 90 prosentilla.
Nykyisin ne menestyvät entisissä määrissään -
vain kaikkein kaukaisimmilla riutoilla.
Ranskan Polynesia keskellä Tyyntä valtamerta.
Ainakin täällä hait ovat täysin turvassa.
Päivisin harmaat riuttahait uivat merivirrassa.
Ne antavat pienten huulikalojen puhdistaa hampaansa -
valmiiksi yön metsästykseen.
Nämä hait suosivat metsästämistä yöaikaan,
jolloin niiden terävät vaistot antavat etulyöntiaseman saalistamisessa.
Iltahämärä.
Pienten kalojen on aika hakeutua turvaan riutan koloihin ja halkeamiin,
jossa ne ovat riuttahaiden ulottumattomissa.
Hait havaitsevat pienimmänkin liikahduksen.
Piilosta poistuminen on vaarallista.
Hai ei välttämättä havaitse liikkumatonta kalaa.
Pieni kala saattaa pystyä pakenemaan yhtä haita,
mutta näin montaa metsästäjää on vaikea paeta.
Suojautuminen riuttaan on yleensä turvallisin vaihtoehto,
mutta toisen metsästäjän saapuminen muuttaa kaiken.
Valkoevähai.
Solakkana ja ketterämpänä -
valkoevähait pääsevät piilopaikkoihin, joihin muut metsästäjät eivät.
Ne, joita valkoevähait eivät nappaa -
pakenevat ulkona odottavien riuttahaiden ulottuville.
Kun molemmat hailajit metsästävät yhdessä,
edes riutan sisällä ei ole aikaa lepohetkeen.
Hälinä viettelee paikalle yhä useampia haita.
Aikoinaan oli tavallista nähdä näin monia haita riutoilla ympäri maailman.
Vaikka usean saalistajan paikallaolo saattaa vaikuttaa vahingolliselta,
todellisuudessa hait auttavat riutan terveyden ylläpidossa.
Ne pitävät kalayhteiskunnan tasapainossa -
metsästämällä petokaloja, jotka syövät pieniä laiduntavia kaloja.
Laiduntavat kalat puolestaan -
puhdistavat korallit levistä ja parasiiteistä,
jotka muutoin peittäisivät riutan.
Tasapainoinen eliöyhteisö, jossa hait ovat suurpetoja,
tekee koralliriutasta kestävämmän vaurioiden ja katastrofien edessä.
Mutta nykyisin jopa terveitä koralleja uhkaa suurempi vaara.
Ilmastonmuutoksen takia meremme ovat lämpenemässä.
Mikroskooppiset kasvit, jotka elävät korallien kudoksissa,
antavat niille värin sekä suurimman osan niiden ravinnosta.
Mutta jos merien lämpötilat nousevat vain parikin astetta,
korallit karkottavat kasvipartnerinsa.
Täten ne menettävä tärkeimmän ravinnonlähteensä -
ja muuttuvat valkoisiksi.
Australian Isolla valliriutalla epätavallisen lämpimät meret -
ovat saaneet monet riutat vaalenemaan.
Se saattaa näyttää aavemaisen kauniilta,
mutta jos lämpötilat pysyvät korkeina useamman viikon,
korallit nääntyvät ja lopulta kuolevat.
Ilmastonmuutoksen aiheuttava hiilidioksidi -
tekee meristä myös happamampia.
Riutat eivät kestä molempia muutoksia.
Ja ilman eläviä koralleja -
myös monet riutan asukkaat menehtyvät.
Vuosien 2016 ja 2017 aikana -
yli tuhat kilometriä Isoa valliriuttaa vaaleni.
Puoli vuotta myöhemmin -
moni koralleista on kuollut.
Eliöyhteisö on tuhoutunut.
Maailmanlaajuisesti -
puolet matalien vesien koralliriutoista on jo kuollut.
Loput saattavat kadota parissa vuosikymmenessä.
Korkeammilla leveysasteilla tropiikkien ulkopuolella -
meret ovat paljon viileämpiä.
Myrskyt sekoittavat vettä ja nostavat elintärkeitä ravintoaineita pinnalle.
Rikastettu vesi ja pitkät kesäpäivät -
tekevät näistä planeetan tuottoisimpia meriä.
Merikarhut menestyvät täällä, ja niillä on aikaa jopa surffailla.
Kevät Kalifornian rannikolla,
jossa pinnalla kelluvat kultaiset merilevän lehdet -
kielivät vedenalaisista rikkauksista.
Mahtava merenalainen metsä.
Nämä jättiläismerilevämetsiköt ovat merille yhtä tärkeitä -
kuin puut maalle.
Sademetsän tavoin -
sen tiheä latvusto tarjoaa ravintoa ja suojaa runsaalle eliöyhteisölle.
Viileissä ja rikkaissa merissä -
jättiläismerilevä voi kasvaa jopa 50 metriseksi.
Ilmaa täynnä olevat kellukkeet nostavat vartta kohti pinnan auringonvaloa.
Tässä latvustossa lepäilee -
merisaukko.
Paksu turkki pitää sen lämpimänä viileässä vedessä.
Ilman puhaltaminen turkkiin lisää sen eristyskykyä.
Merisaukoilla on eläinmaailman tihein turkki,
ja näin tuuhea turkki vaatii paljon huolenpitoa.
Niiden on syötävä runsaasti pysyäkseen lämpiminä,
joten ne syövät jopa neljänneksen elopainostaan päivittäin.
Merisiilit ovat niiden lempiruokaa.
Siinä on yksi.
Ja toinen.
Sitten saukolta loppuu ilma, ja sen on palattava pinnalle.
Merisiili vaikuttaa piikikkäältä ruoalta,
mutta jos kuoren saa rikki, sisällä odottaa herkkuannos.
Merisaukot ovat elintärkeitä merilevämetsän terveydelle,
koska ne rajoittavat merisiilien määrää.
Merisiilit syövät merilevää -
ahmien niiden kovia varsia.
Ilman hallintaa ne leviäisivät merenpohjassa kuin rutto.
Onneksi saukoilla on apuri taistelussa näitä piikikkäitä laiduntajia vastaan.
Semicossyphus pulcher.
Niillä on voimakkaat hampaat -
jotka tekevät helposti selvää pienistä violeteista merisiileistä.
Suuremmat mustat merisiilit ovat isompi haaste,
varsinkin pienelle kalalle.
Vain suurimmat kalat ryhtyvät haasteeseen.
Mutta senkin on päihitettävä pitkä piikit.
Merisiili on käännettävä ympäri, jotta haavoittuvainen alapuoli paljastuu.
Se ei ole kovin helppoa ilman käsiä.
Onnistuipas, viimein.
Ja kaikki hyötyvät.
Nämä kalat ja saukot, jotka elävät suojelluilla merialueilla,
pitävät merilevän kulutuksen kontrollissa.
Mutta näiden turvapaikkojen ulkopuolella merisiilit laiduntavat rauhassa -
ja kaatavat merilevämetsät.
Kaikki, jotka ovat riippuvaisia merilevästä katoavat.
Kaliforniassa merilevämetsät kasvavat runsaina suojelluilla alueilla,
joissa merieliöyhteisö saa elää -
ilman ihmisen asettamia paineita.
Ainakin täällä merisaukko voi rentoutua kalifornialaiseen tapaan.
3 000 kilometriä pohjoisemmassa, Alaskassa, kevät saapuu paljon myöhemmin.
Kylmän ja rankan talven jälkeen -
ensimmäiset valonsäteet käynnistävät vuosittaisen tapahtuman.
Valtavat silliparvet nousevat syvyyksistä -
ja siirtyvät matalampiin vesiin.
Ne kokoontuvat lisääntymään.
Mutta saalistajat odottavat niitä.
Stellerinmerileijonia.
Tehtäväänsä keskittyneet sillit ovat helppo saalis.
Merileijonat ajavat kalat veden pinnalle lentävien saalistajien ulottuville.
Yleensä yksin elävät valkopäämerikotkat ovat kokoontuneet joukolla ruokajuhlaan.
Paikoissa, joissa silakat tulevat rantaan -
kotkien ei tarvitse edes nousta ilmaan.
Ryhävalaita.
Ne ovat toiveikkaina matkustaneet tropiikista -
nauttiakseen ensimmäisen ateriansa kuukausiin.
Näillä valailla on merkittävä tapa napata tämä kausittainen herkku.
Ne työskentelevät tiiminä.
Johtava valas sukeltaa ensin -
ja puhaltaa kuplaverhon, joka tuo kalat yhteen.
Huuto tahdittaa hyökkäyksen.
Tällä tavalla jokainen valas syö jopa tonnin kalaa päivässä.
Sillejä on kuitenkin niin runsaasti,
että valaista huolimatta niistä suurin osa pääsee matalikkoon.
Ja täällä ne kutevat.
Naaraat laskevat munat meriruoholle.
Urokset seuraavat ja hedelmöittävät munat spermapilvillä.
Aikoinaan alueella oli sillejä määriä, joita on nyt vaikea edes kuvitella.
Rannikot muuttuivat kudusta valkeiksi -
halki pohjoisen Tyynenmeren Japanista Kaliforniaan.
Teollisten kalastustekniikoiden avulla -
on helppoa liikakalastaa kutevia parvia.
Tämä on yksi harvoista paikoista, joissa kalastuskunta on yhä olemassa.
Tyynenmeren sillikanta on pienentynyt huomattavasti.
Jäljellä on vain pieni osa entisestä.
Tämä surullinen kestämättömän kalastuksen tarina -
on toistunut ympäri maailman yhä uudelleen ja uudelleen.
Moni maailman kalakannoista on nyt jyrkässä laskussa.
Niistä kolmannes on romahtanut täysin.
Rannikkomerissä -
meduusat valloittavat vesialueita,
jotka olivat ennen kalarikkaita.
Kompassimeduusat ovat taivaallisen kauniita,
mutta ne tarjoavat vain vähän ravintoa muille villieläimille sekä meille.
Tällaisista valtavista parvista on tulossa yhä tavanomaisempia.
Ne ovat huolestuttava merkki vakavasta epätasapainosta -
matalissa merissämme.
Jos emme ala kalastaa kestävästi, kerran niin yltäkylläiset meremme -
täyttyvät valtavista meduusojen parvista.
Mutta tulevaisuuden ei tarvitse näyttää tältä.
Tyynenmeren rannikolla Etelä-Amerikassa -
voimme nähdä, kuinka valtameret pystyvät elpymään.
Atacama, maailman kuivin autiomaa.
Sisämaassa se pystyy tuskin ylläpitämään minkäänlaista elämää,
mutta sen rannikko on aivan toisenlainen.
Vuosisatoja merilinnut ovat kokoontuneet miljoonapäisinä näille aavikon rannoille.
Mutta 50 vuotta sitten mahtavat koloniat katosivat -
alueen vesien liikakalastuksen takia.
Kalastusta alettiin säännöstellä, ja nyt kalakannat ovat toipumassa.
Nykyisin kolme miljoonaa guanomerimetsoa kokoontuu tänne -
vuosittain kasvattamaan jälkikasvunsa.
Joka aamu linnut suuntaavat merelle.
Koloniat ovat niin valtavia, että alueella kestää yli tunti tyhjentyä.
Inkatiirat liittyvät kulkueeseen.
Perunsuulia.
Mahtava metsästäjien kulkue, jossa kaikki etsivät yhtä asiaa.
Sardelleja.
Näitä pieniä kaloja on niin runsaasti,
että ne muodostavat planeettamme mahtavimman kala-apajan.
Ihme kyllä ne kattavat kymmenyksen kaikesta kalasta,
jonka nostamme valtameristä vuosittain.
Merileijonat löytävät parven ensimmäisenä.
Kalat ajetaan pintaan, jossa ne ovat pelikaanien ulottuvissa.
Merimetsot sukeltavat lunastamaan osuutensa saaliista.
Suulat hyökkäävät 20 metrin korkeudesta.
Ne iskeytyvät veteen yli sadan kilometrin tuntinopeudella.
Nykyisin viiden miljoonan merimetson ja suulan elämät -
riippuvat näistä mahtavista parvista.
Mutta jos annamme sardellikannan elpyä täysin,
ne voisivat elättää 25 miljoonaa merilintua kuten ennenkin.
Eloisa muistutus niistä -
hämmästyttävistä rikkauksista, joita rannikkomeremme voivat elättää.
Ja jos ne saavat mahdollisuuden, ne voivat elpyä yllättävän nopeasti.
Raja Ampat -saaret Kaakkois-Aasiassa.
Nämä meret tyhjennettiin haista ja muista suurista kaloista -
vuosia jatkuneen säännöstelemättömän kalastuksen myötä.
Tässä laguunissa oli ennen hainkalastusleiri.
Nyt se on hainpoikasten päiväkerho.
Misoolia ympäröivät meret suojeltiin vuonna 2007,
ja niiden elpyminen on ollut ihmeenomaista.
Nykyään vesissä ui 25 kertaa enemmän haita kuin vuosikymmen sitten.
Ennen metsästetyt kilpikonnat laiduntavat nyt rauhassa meriruoholla.
Hait ovat palaamassa alueen riutoille.
Ne auttavat palauttamaan tasapainoisen eliöyhteisön,
joka tekee niistä vastustuskykyisemmän korallien vaalenemista vastaan.
Valtameressä uivia paholaisrauskuja.
Niiden siipiväli on seitsemän metriä.
Nämä uhanalaiset jättiläiset -
viettävät suurimman osan elämästään vaeltaen avomerellä,
mutta nyt ne ovat palaamassa tähän turvapaikkaan -
puhdistajakaloja etsien.
Misool on yksi harvoista paikoista maapallolla,
jossa luonnon monimuotoisuus on kasvamassa.
Suojelun alettua alueella on kolme kertaa enemmän kaloja -
kuin kymmenen vuotta sitten.
Lähialueilla työskentelevät kalastajat hyötyvät ylijäämästä.
He nostavat nyt enemmän kalaa pienemmällä vaivalla.
Meillä on aivan liian vähän merellisiä suojelualueita,
ja niistä monessa kaupallinen kalastus on yhä sallittua.
Meidän on muutettava kolmannes rannikkomeristämme -
kunnolla suojelluiksi alueiksi.
Jos teemme niin, planeettamme kalavedet elpyvät -
ja auttavat ylläpitämään sekä ihmiskuntaa että muuta luonnonympäristöä.
Sivustolla ourplanet.com -
voit oppia, mitä meidän tulee tehdä nyt suojellaksemme rannikkomeriämme.
Tekstitys: Vesa Puosi