A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
Mindössze 50 évvel ezelőtt
a Holdra merészkedtünk.
Először tekintettünk vissza a saját bolygónkra.
Azóta az emberi népesség több mint duplájára nőtt.
Ez a sorozat a természet fennmaradó csodáit ünnepli
és megmutatja, mit kell megőriznünk
hogy biztosítsuk az emberiség és a természet virágzását.
Sekély tengereinket temérdek mennyiségű halraj tölti meg.
Ezek a szardellák.
A kis halak a nagy halakat táplálják.
A vadászokat, mint a sárgaúszójú tüskésmakréla
és a mobula ráják.
Amikor az ehhez hasonló vadászok összedolgoznak, roppant hatékonnyá válnak.
A gazdag partmenti tengerek bolygónk halász területei
és bőséges táplálékkal látják el a vadvilágot és az emberiséget is.
PART MENTI TENGEREK
A szárazföldet szegélyező tengerek a világ óceánjainak alig egy tizedét teszik ki
de megdöbbentő módon a tengeri élőlények 90 százaléka
mégis ezekben a partmenti vizekben él.
Ez a bőség annak a ténynek köszönhető, hogy a tengerfeneket
itt eléri a napfény.
Az Everglades Nemzeti Park Florida déli részén.
A sekély trópusi vizeket tengerifű mezők borítják.
Mint a szárazföld szavannái
ezek a burjánzó mezők is rendkívül változatos állatvilágot látnak el.
A ráják a tengerifű között bujkáló prédát keresik.
Az Everglades a vadászterülete
a partok legtalálékonyabb halászainak is.
Palackorrú delfinek.
Egyfajta szonárral, a visszavert hang alapján keresnek élelmet.
Előttük egy pér raj van.
Ez a delfinfaj
saját, különleges módszert fejlesztettek ki a préda elfogására.
Óvatosan a megfelelő helyre terelik őket.
Ekkor az egyik delfin sárgyűrűt kavar fel, ami körbeveszi a rajt.
A halak pánikba esnek, és a levegőbe ugranak.
A legtöbb megússza.
Repülő halakat elkapni nem könnyű.
De a delfinek tovább mennek, és repetáznak.
Az embereknek tilos a nemzeti parkon belül halászniuk
ezért bőven jut a delfineknek.
Csak a levegőből tudjuk igazán értékelni a mester halászok szakértelmét.
A sekély tengerek életbe vágó fontossággal bírnak a klímaváltozás elleni harcban.
A tengerifű harmincötször annyi szén-dioxidot nyel el
mint egy ugyanakkora területű esőerdő.
És ez csökkenti a károkat, amiket a tengereink felmelegedése okoz.
A mangrove fák gyakran nőnek a tengerifű mezők határán.
Ezek a bámulatos fák az egyetlenek, amelyek képesek elviselni
a part menti vizek váltakozó sótartalmát.
Nem csak a hurrikánok pusztító erejétől védik partjainkat
hanem a tengerifűhöz hasonlóan elnyelik a szén-dioxidot.
A kusza gyökereik biztonságos bölcsődét alkotnak a fiatal halaknak.
Akik, ha végül elhagyják a mangrove fákat
a trópusi tengerek legvarázslatosabb vidékein teremtenek majd otthont maguknak.
Korallzátonyok.
A tengerfenék kevesebb, mint egy százalékát borítják ilyen zátonyok
ennek ellenére a tengeri állatfajok negyedének adnak otthont.
Ezek az élőlények nem lennének itt, ha nem lenne a korall.
A korallok által képzett szerkezetek élelmet és menedéket biztosítanak
amikre az egész közösség épül.
Minden lakónak megvan a maga szerepe a zátony egészségének fenntartásában.
Sajnos kevés zátony olyan tiszta, mint egykor volt
és a legtöbbnél hiányoznak
a közösség rendkívül fontos tagjai
a cápák.
A könyörtelen túlhalászat 90 százalékkal csökkentette a cápa populációkat
az egész világon.
Napjainkban csak a legeldugottabb zátonyoknál fordulnak elő
egykori létszámukban.
Francia Polinézia, a Csendes-óceán közepén.
Itt legalább a cápák teljes védelmet élveznek.
Napközben a szürke szirtcápák az áramlatban lebegnek.
Hagyják, hogy az apró tisztogatóhalak kitisztítsák fogaikat
hogy készen álljanak az esti vadászatra.
Ezek a cápák sötétben szeretnek vadászni
amikor éles érzékeik előnyt jelentenek a prédával szemben.
Szürkület.
Ideje, hogy az apró halak fedezékbe vonuljanak a zátony zugaiban
ahol a szürke szirtcápák nem férhetnek hozzájuk.
A cápák észreveszik a legcsekélyebb mozgást is.
Veszélyes elhagyni a fedezéket.
Ha mozdulatlan maradsz, a cápák talán nem vesznek észre.
Egy pici hal kicselezhet egyetlen cápát
de ennyi ragadozóval a környéken kicsi az esély a menekülésre.
Általában a korall ágai közt megbújva a legbiztonságosabb
de egy második vadász érkezése mindent megváltoztat.
Fehéruszonyú szirtcápák.
Karcsúak és mozgékonyak.
A fehéruszonyúak bejutnak arra a rejtekhelyre is, ahova más vadászok nem.
Akiket nem a fehéruszonyúak kapnak el
azokat a lesben álló szürke szirtcápák veszik üldözőbe.
A két cápafaj együttes vadászatával
még a zátonyon belül is kevés a nyugalom.
Egyre több cápa érkezik, a zűrzavar vonzotta őket ide.
Egykor a világ többi zátonyán is hasonló számokban fordultak elő cápák.
Habár olyan sok ragadozó tűnhet károsnak
a cápák valójában hozzájárulnak a zátony egészségének fenntartásához.
A kisebb, legelő halakon élő ragadozókra vadásznak
ezzel egyensúlyt teremtenek a halak közösségében.
A legelő halak pedig
megszabadítják a korallt a hínártól és a parazitáktól
amik enélkül benőnék az egész zátonyt.
Egy kiegyensúlyozott közösség, aminek a cápák a csúcsragadozói
ellenállóbbá teszi a korallzátonyt a katasztrófákkal és más károkkal szemben.
Napjainkban még az egészséges korallzátonyokat is veszély fenyegeti.
A klímaváltozás hatására felmelegszenek tengereink.
A korallok sejtjeiben élő mikroszkopikus növények biztosítják
a színüket, és a tápanyaguk nagy részét.
De ha a tengerek hőmérséklete akár csak egy, vagy két fokkal nő
a korallok kilökik növény társaikat.
Így elveszítik a fő élelemforrásukat
és fehérré változnak.
Itt, Ausztrália Nagy-korallzátonyánál a szokatlanul meleg tengerek hatására
rengeteg zátony fakult ki ilyen módon.
A látvány gyönyörűnek tűnhet
de ha a hőmérséklet ilyen magas marad egy pár hétig
a korall éhezni fog, amíg végül elhal.
A felmelegedést okozó szén-dioxid
savasabbá is teszi a tengereket.
A két változást egyszerre egyik zátony se élheti túl.
Élő korallok nélkül pedig
a zátony lakóinak nagy része is el fog pusztulni.
A 2016-os és 2017-es években
a Nagy-korallzátony több mint 1000 kilométernyi része fakult ki.
Hat hónappal később
rengeteg korall halt el.
A közösség megsemmisült.
Világszerte, a sekély korallzátonyok fele már halott.
A maradék is eltűnhet a következő néhány évtized során.
A trópusoktól távol, a magasabb éghajlati övekben
sokkal hűvösebbek a tengerek.
A viharvert vizek nélkülözhetetlen tápanyagokat hoznak a felszínre.
A tápanyaggal gazdagított víz, és a hosszú nyári napok együtt
a bolygó legtermékenyebb tengerévé teszik ezeket a vizeket.
Hemzsegnek itt a medvefókák, akiknek még a hullámokat is van idejük meglovagolni.
Tavasz, Kalifornia partjaitól nem messze
a felszínen lebegő arany tengeri moszat levelek
a felszín alatt rejlő bőségre utalnak.
Egy pompás tengeralatti erdő.
Ezek az óriás tengeri moszat erdők épp olyan fontosak az óceánoknak
mint a fák a szárazföldnek.
Akár egy esőerdőben
a sűrű lombkorona egy népes közösségnek biztosít élelmet és menedéket.
A gazdag, hűvös tengerekben az óriás moszat 50 méter magasra is megnőhet.
A levegővel megtelt úszók a napsütötte felszín felé emelik a leveleket.
A lombkoronába fészkelte magát
egy tengeri vidra.
A vastag bundája melegen tartja a hideg vízben.
A bundájába fújt levegő még egy réteg szigetelést ad neki.
A tengeri vidráké a legsűrűbb bunda az összes állat közül
és egy ilyen dús szőrzet különös odafigyelést igényel.
Sokat kell enniük, hogy melegen tartsák magukat
testsúlyuk negyedét el kell fogyasztaniuk minden nap.
A tengeri sün a kedvenc ételük.
Egy megvan
és még egy.
Ekkor a vidra levegője elfogy, és vissza kell térnie a felszínre.
A tengeri sün igencsak szúrós ételnek tűnik
de ha meg bírod törni a páncélt, lakoma vár a belsejében.
A tengeri vidrák fontosak a moszat erdő egészségének szempontjából
mivel szabályozzák a tengerisünök számát.
A tengeri sünök moszaton élnek
átrágják a kemény szárukat.
Ha nem tartják kordában, pestisként terjednek szét a tengerfenéken.
Szerencsére a vidráknak van segítségük a tüskés legelészők elleni harcban.
Birkafejű ajakoshal.
erős fogaikkal
hamar felfalják a kisebb lila sünöket.
A nagyobb, fekete sünök már kihívást jelentenek
főleg a kisebb ajakoshalaknak.
Csakis a legeslegnagyobb birkafejű tud megbirkózni velük.
De neki is át kell jutnia a hosszú tüskéken.
Fel kell fordítani a sünt, hogy felfedje sebezhető alját.
Kezek nélkül ez nem könnyű.
Végre sikerült.
És mindenki jól jár.
Ezek a védett tengerekben élő halak és vidrák
segítenek a legelészők szinten tartásában.
De ezeken a menedékeken kívül a tengerisünöket semmi nem szabályozza.
Ezért a sünök letarolják a moszat erdőket.
Mindenki eltűnt, aki a moszatokra támaszkodott.
Kaliforniában a moszat erdők buján nőnek a védett területeken
ahol az egész vízalatti közösség emberi nyomás nélkül élhet.
Itt végre a tengeri vidrák is lazulhatnak, kaliforniai stílusban.
Háromezer kilométerrel északabbra, Alaszkában sokkal később érkezik a tavasz.
Egy hosszú, kemény tél után
a nap első sugarai beindítanak egy nagy éves eseményt.
Heringek hatalmas rajai emelkednek fel a mélyből
és úsznak át a sekély vizekbe.
Szaporodni gyűlnek össze.
A ragadozók már várnak rájuk.
Steller oroszlánfókák.
A heringek eltökéltsége könnyű prédává teszi őket.
Az oroszlánfókák a felszín felé hajtják őket, a légi vadászok területére.
Az általában magányos fehérfejű réti sasok is nagy számban gyűltek össze a lakomára.
Néhány helyen a heringek elérik a partot
itt a sasoknak még csak fel se kell szállniuk.
Hosszúszárnyú bálnák.
Egészen a trópusokról érkeztek
azt remélve, hogy hónapok óta először enni tudnak.
Ezek a bálnák bámulatos módon gyűjtik össze a bőséges szezonális ételt.
Csapatként dolgoznak.
A vezér bálna bukik le először
és buborékfüggönyt fúj, hogy egy helyre gyűjtse a halakat.
Egy hívás szinkronizálja a támadást.
Ha így együttműködnek, minden bálna megehet egy tonnányi halat egy nap.
Ám a halak annyira sokan vannak
Hogy a bálnák ellenére is eljut a többségük a sekély vizekbe.
Itt megkezdik az ívást.
A nőstények a tengerifűre rakják ikráikat.
A hímek következnek, megtermékenyítik az ikrákat spermafelhőikkel.
Egykor akkora számban hemzsegtek itt a heringek, hogy elképzelni is nehéz.
Az ikráik egykor fehérré változtatták a Csendes-óceán
északi partvonalait Japántól Kaliforniáig.
Az ipari halász technikákkal
túl könnyű kizsákmányolni ezeket a szaporulatokat.
Ez azon kevés helyek egyike, ahol még túlélheti egy halgazdaság.
A Csendes-óceán hering populációi nagyon lecsökkentek.
Csupán töredéke az egykori állományoknak.
A tarthatatlan halászat szomorú meséje
újra és újra megismétlődik a világ körül.
A világ halállományai közül sok most komoly csökkenésen megy keresztül.
A harmaduk teljesen össze is omlott.
A partmenti tengerekben
a medúzák veszik át az irányítást az egykor halak által uralt vizek fölött.
A szélrózsa medúza szépsége éteri
de nagyon kevés tápanyagot biztosítanak a vadvilág, vagy az emberek számára.
Ezek a tömeges rajzások egyre gyakoribbá válnak
ami sekély tengereink komoly kiegyensúlyozatlanságának jele.
Hacsak a halászat fenntarthatósága nem javul, az egykor oly bőséges tengerek
óriási medúza rajokon kívül nem sok mindennel lesznek tele.
De a jövőnek nem kell ilyennek lennie.
A Csendes-óceán dél-amerikai partjain látható az óceánok rehabilitációja.
Az Atacama, a világ legszárazabb sivatagja.
A sivatag belső része nehezen lát el bármilyen életformát
de a partok nem is különbözhetnének jobban.
A tengeri madarak évszázadokon át gyűltek össze milliós számban ezeken a partokon.
De 50 évvel ezelőtt a nagy kolóniák eltűntek
a helyi vizek túlhalászása miatt.
Korlátozásokat vezettek be, és most elkezdtek helyreállni a halállományok.
Ezért ma három millió guanókormorán gyűlt össze, hogy felneveljék fiókáikat.
A madarak minden reggel kirepülnek a tengerre.
Olyan hatalmasak a kolóniák, hogy több mint egy óráig tart kiüríteni őket.
Az inka csérek is csatlakoznak a menethez.
Perui szulák.
A hatalmas vadászkaraván minden tagja ugyanazt keresi.
Szardellákat.
Ezek a kis halak olyan sokan vannak
hogy ők tartják fent a bolygó legnagyobb halgazdaságát.
Elképesztő módon ezek teszik ki az óceánjainkból
évente kihalászott halaknak az egy tizedét.
Az oroszlánfókák találjál meg a rajokat elsőként.
Ahogy a halakat a felszín felé kergetik, a pelikánok hatókörébe kerülnek.
A kormoránok lemerülnek az adagjukért.
A szulák 20 méter magasból csapnak le.
száz kilométer per órás sebességgel érkeznek a vízbe.
Napjainkban öt millió kormorán és szula élete
múlik a hatalmas halrajokon.
Ha a szardellák teljesen helyre állnak
ismét el bírnának látni 25 millió tengeri madarat, mint egykor.
Élénk emlékeztető
hogy mennyire gazdag közösségeket tartanak fenn a partmenti tengerek
és hogy milyen gyorsan helyre tudnak állni, ha esélyt adunk nekik.
Raja Ampat szigetei délkelet-Ázsiában.
Ezeket a tengereket nagyrészt megfosztotta a cápáktól és nagy halaktól
az évekig tartó korlátozások nélküli halászat.
Ezt a lagúnát egykor egy cápahalász tábor foglalta el.
Ma bébi cápák bölcsője.
A Misoolt körülvevő tengerek 2007 óta teljesen védettek
és a felépülés azóta csodával határos.
Mára huszonötször több cápa van itt, mint egy évtizede.
A korábban vadászott teknősök most békésen legelik a tengerifüvet.
A cápák visszatérnek a helyi zátonyokhoz
és segítenek kiegyensúlyozni a közösséget
ezzel ellenállóbbá teszik őket a korall fakulás hatásaival szemben.
Óceánjáró manta ráják.
Hét méteres a szárnyfesztávolságuk.
Ezek a veszélyeztetett óriások
életük nagy részében a nyílt tengereket járják.
De most visszatérnek ebbe a szentélybe
hogy felkeltsék a tisztogatóhalak figyelmét.
Misool azon kevés helyek egyike, ahol a biodiverzitás növekszik.
Amióta védett terület, háromszor több hal van itt
mint tíz évvel ezelőtt.
A közelben dolgozó halászok profitálnak a túlzsúfoltságból.
Most több halat fognak kevesebb erőfeszítéssel.
Túl kevés vízalatti menedékünk van
és a legtöbbnél még mindig engedélyezett a kereskedelmi halászat.
A partmenti tengereink harmadát
védett területekké kell alakítanunk.
Ha ezt megtesszük, a bolygó halász területei helyreállnának
és segítenének ellátni az embereket is, és a természet világának többi részét is.
Kérjük látogasson el az ourplanet.com-ra
és derítse ki, mit kell tennünk, hogy helyreállítsuk part menti tengereink.
OURPLANET.COM TERMÉSZETVÉDELMI VILÁGALAP
A feliratot fordította: Bozó Ádám