EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Bare 50 år siden
reiste vi endelig til månen.
For aller første gang så vi ned på vår egen planet.
Siden den gang har befolkningstallet mer enn doblet seg.
Denne serien vil feire de naturlige underverkene som er igjen,
og avdekke hva vi må bevare
for å sikre at folk og natur har det godt.
Enorme fiskestimer flokker seg til det grunnhavene våre.
Dette er ansjos.
Små fisk gir næring til de større.
Jegere som piggfinnefisk
og mobula.
Når disse jegerne samarbeider, blir de ekstremt effektive.
Det frodige kysthavet er planetens fiskeplass,
og kan gi store mengder mat til dyreliv og menneskeheten.
KYSTFARVANN
Havets ytterkant utgjør mindre enn en tiendedel av verdenshavene,
men utrolig nok lever 90 prosent av alle havskapningene
i disse kystfarvannene.
Denne kjempeoverfloden kommer av at havbunnen her
er i sollysets rekkevidde.
Everglades nasjonalpark i Sør-Florida.
Områder med sjøgress dekker de grunne tropiske farvannene.
Som savanner på land,
opprettholder disse frodige sjøengene et veldig variert dyreliv.
Piggrokker søker etter byttedyr som gjemmer seg i sjøgresset.
Everglades er også et jaktområde
for kystens mest geniale fiskere.
Tumlere.
De søker mat ved å bruke ekkolokalisering, en type ekkolodding.
Foran dem er det en mullestim.
Disse særegne delfinene
har utviklet en egen spesiell metode å fange byttet sitt på.
De gjeter fisken varsomt inn på rett sted.
Deretter virvler én delfin opp en ring av gjørme rundt stimen.
Fisken får panikk og hopper opp i luften.
De fleste rømmer.
Å fange flyvende fisk er ikke enkelt.
Men delfinene fortsetter og forsyner seg en gang til.
Folk har ikke lov til å drive med kommersiell fisking i nasjonalparken,
så det er mer enn nok for delfinene.
Det er fra luften vi virkelig får inntrykk av mesterfiskernes arbeid.
Det grunne vannet er svært viktig i kampen mot klimaendringer.
Sjøgress absorberer 35 ganger så mye karbondioksid
som en regnskog på samme størrelse,
og det reduserer skaden som er forårsaket av den nylige oppvarmingen av havene våre.
Mangrover vokser ofte tett ved sjøgressengene.
Disse bemerkelsesverdige trærne er de eneste som kan takle
det varierende saltinnholdet i vannet ved kysten.
De beskytter ikke bare kysten fra orkanenes destruktive krefter,
de tar også opp karbondioksid, akkurat som sjøgress.
De flokete røttene skaper trygge ynglesteder for fisk,
som etter hvert reiser fra mangrovene
og finner seg et hjem i tropehavenes mest magiske eventyrland,
korallrevene.
Disse revene dekker mindre enn én prosent av havbunnen,
men de er likevel hjem for en fjerdedel av alle maritime arter.
Ingen av disse skapningene ville vært her hvis det ikke var for korallen.
Koraller lager strukturer som gir mat og ly,
som hele samfunnet avhenger av.
Hver beboer har sin rolle i å opprettholde revenes sunnhet.
Uheldigvis er det få rev som er så uberørte som de en gang var,
og de fleste mangler nå
et ekstremt viktig medlem av samfunnet.
Haier.
Nådeløst overfiske har redusert haibestanden verden rundt
med over 90 prosent.
Nåtidens antall er langt fra hva det var,
på de fjerneste revene.
Fransk Polynesia, midt i Stillehavet.
Her er haier i det minste helt beskyttet.
Om dagen henger grå revhaier i havstrømmen.
De lar små leppefisk rense tennene
så de er parat til kveldens jakt.
Disse haiene foretrekker å jakte i mørket,
når de skarpe sansene gir dem en fordel over byttet sitt.
Nattens frembrudd.
På tide for småfisk å gjemme seg i revets kriker og kroker,
utenfor de grå haienes rekkevidde.
Haiene kan oppdage den minste bevegelse.
Å forlate gjemmestedet sitt er farlig.
Om du holder deg i ro, vil ikke haiene oppdage deg.
En liten fisk kan utmanøvrere én hai,
men med så mange jegere er det liten sjanse for å flykte.
Å skjule seg i korallgrenene er vanligvis det tryggeste valget,
men ankomsten til enda en jeger endrer alt sammen.
Korallhaier.
De slanke og smidige korallhaiene
kan nå gjemmestedene de andre jegerne ikke kommer til.
De som ikke blir fanget av korallhaiene,
blir skylt ut til de ventende grå korallhaiene.
Når begge haitypene jakter sammen,
er det lite pusterom, selv i revene.
Flere og flere haier kommer, tiltrukket av oppstyret.
Sånne mengder av haier var før vanlig i revene rundt i verden.
Og mens så mange rovdyr kanskje virker ødeleggende,
hjelper faktisk haier med å opprettholde revenes helse.
De hjelper til med å holde balansen i fiskesamfunnet
ved å jakte på jegerne som lever av små beitende fisk.
Beitefiskene, på sin side,
holder korallene fri for makroalger og parasitter
som ellers ville overgrodd revet.
Et balansert samfunn, med haier som topprovdyrene,
gir en korall større motstandsdyktighet i møte med farer og katastrofer.
Men i dag blir selv de sunne korallrevene møtt med større trusler.
Med klimaendringer varmes havene våre opp.
Mikroskopiske planter som lever innenfor korallens vev,
bidrar med både fargen og det meste av næringen deres.
Men hvis sjøtemperaturene stiger med bare en grad eller to,
fordriver korallene plantepartnerne sine.
Så de mister sin viktigste kilde til mat,
og blir hvite.
Her, på Australias Great Barrier Reef, har usedvanlig varme hav
forårsaket at mange av revene er bleket på denne måten.
De ser kanskje veldig vakre ut,
men hvis temperaturen forblir høy i et par uker,
vil korallene sulte og etter hvert dø.
Karbondioksid, som forårsaker global oppvarming,
gjør også havet mer syreholdig.
Ingen rev kan overleve begge endringene.
Og uten levende koraller,
vil mange av revenes beboere også bli borte.
I 2016 og 2017
ble over ett tusen kilometer av Great Barrier Reef bleket.
Seks måneder senere,
og mange av korallene er døde.
Samfunnet er ødelagt.
Over hele verdenen har halvparten av de grunne korallrevene allerede dødd.
Resten kan være borte i løpet av et par tiår.
Borte fra tropene, i høyere områder,
er havene mye kaldere.
Stormpiskede farvann bringer viktige næringsstoffer til overflaten.
Det næringsrike farvannet, kombinert med lange sommerdager,
gjør disse til de mest produktive havene på planeten.
Pelsseler lever godt, og har til og med tid til å ri bølgene.
Vår utenfor kysten av California,
og bregneblad fra gylden tang som flyter på overflaten,
hinter til overfloden gjemt under.
En storslått undersjøisk skog.
Disse områdene med gigantisk tare er like viktig for havene
som trær er for landjorden.
Som en regnskog,
sørger det tette løvtaket for mat og ly for et overveldende samfunn.
I de kjølige, frodige havene, kan tare bli opptil 50 meter høye.
Luftfylte dupper løfter bregnebladene mot den solfylte overflaten.
Lunt i dette løvtaket,
en havoter.
Den tykke pelsen holder ham varm i det kjølige vannet.
Å blåse luft inn i den gir ham ekstra isolasjon.
Havoteren har den tetteste pelsen av alle dyr,
og en såpass luksuriøs frakk krever en del stell.
De må spise mye for å holde varmen,
og spise opp mot en fjerdedel av sin egen kroppsvekt hver dag.
Kråkeboller er en favoritt.
Det er det en.
Og enda en.
Og så har oteren gått tom for pust og må opp igjen til overflaten.
En kråkebolle ser kanskje ut som et stikkende måltid,
men hvis man klarer å bryte skallet, er det et festmåltid på innsiden.
Havoteren er viktig for tareskogens helse
fordi den holder antallet kråkeboller nede.
Kråkebollene beiter på tare
og gumler gjennom de sterke stilkene deres.
Ukontrollert sprer de seg over havbunnen som en pest.
Heldigvis har oterene en hjelper i kampen mot disse piggete småspiserne.
Asiatisk leppefisk.
De har sterke tenner
og gjør kort prosess av de små lilla kråkebollene.
De større svarte kråkebollene er en større utfordring,
spesielt for mindre leppefisk.
Bare den aller største leppefisken kan håndtere dem.
Men den må fremdeles komme seg forbi de lange piggene.
Kråkebollen må veltes over for å komme til dens sårbare underside.
Ikke enkelt når man ikke har hender.
Suksess til slutt.
Og alle drar nytte av det.
Disse fiskene og oterene, som lever i marinbeskyttede områder,
holder tarespiserne under kontroll.
Men like utenfor disse reservatene beiter kråkebollene ukontrollert,
og ødelegger tareskogen.
Alle de som er avhengig av taren, har forsvunnet.
I California vokser tareskogene rikelig i beskyttede områder
hvor hele marinsamfunnet kan leve uten press fra folk.
Her kan i det minste havotere slappe av på kalifornisk vis.
3 000 kilometer lenger nord, i Alaska, kommer våren mye senere på året.
Etter en kald og tung vinter
starter de første solstrålene en stor årlig begivenhet.
Enorme sildestimer stiger opp fra dybdene
og flytter seg mot grunnere farvann.
De samler seg for å yngle.
Men rovdyr venter på dem.
Stellersjøløver.
Silden er så opptatt av oppgaven sin at den blir et lett bytte.
Sjøløver driver fiskene til overflaten, innenfor luftjegernes rekkevidde.
Hvithodehavørn, vanligvis ensomme fugler, har samlet seg for et festmåltid.
Noen steder når silden land,
og der trenger ikke ørnene å fly opp i luften en gang.
Knølhvaler.
De har reist helt fra tropene,
i håp om å få sitt første måltid på månedsvis.
Disse hvalene har en bemerkelsesverdig måte å samle denne sesongvaren på.
De jobber sammen.
Lederhvalen dykker først,
og blåser ut et slør av bobler for å samle fisken.
En tone synkroniserer angrepet.
Ved å samarbeide på denne måten kan hver hval spise et tonn fisk om dagen.
Silden er allikevel så mangfoldig
at de fleste klarer å komme seg til grunnene til tross for hvalene.
Og her gyter de.
Hunnene legger eggene sine på sjøgresset.
Hannene følger på og befrukter eggene med en sky av sperm.
Silden levde her i en mangfoldighet som vi såvidt kan forestille oss i dag.
De pleide å gjøre kystlinjen hvit med gyting,
rett over det nordlige Stillehavet fra Japan til California.
Med industrialiserte fiskemetoder
er det altfor enkelt å drive rovfiske på disse artene.
Dette er en av de få stedene hvor fisket fortsatt overlever.
Sildebestanden i Stillehavet har blitt sterkt redusert.
En brøkdel av hva den en gang var.
Denne sørgelige situasjonen med ikke bærekraftig fisking
har blitt gjentatt gang etter gang verden rundt.
Mange av verdens fiskebestander er nå alvorlig redusert.
En tredjedel av dem er borte.
I kysthavet tar maneter over farvannene
som før var dominert av fisk.
Kompassmaneter har en overjordisk skjønnhet,
men de tilfører veldig lite næring til annet dyreliv eller oss.
Disse enorme manetsvermene blir stadig mer vanlig.
Et urovekkende tegn på en alvorlig ubalanse i grunnhavene våre.
Om vi ikke begynner å fiske bærekraftig, vil havene våre, en gang så rause,
ikke inneholde stort annet enn enorme svermer med maneter.
Men fremtiden trenger ikke å bli sånn.
På Stillehavskysten i Sør-Amerika kan vi se hvordan hav kan komme seg.
Atacamaørkenen, verdens tørreste ørken.
Innlands er det såvidt mulig å opprettholde noe slags liv,
men likevel kunne ikke kysten vært mer annerledes.
I århundrer har sjøfugl samlet seg i millioner på disse ørkenkystene.
Men for 50 år siden forsvant de store koloniene
fordi vi overfisket de lokale farvannene.
Begrensninger ble innført og nå tar fiskebestanden seg opp igjen.
Så nå samles tre millioner guanoskarver hvert år for å oppfostre ungene sine.
Hver morgen drar fuglene ut på havet,
Koloniene er så store at de bruker over en time på å tømmes.
Noen som blir med på prosesjonen er inkaterner.
Humboldtsule.
En stor karavane med jegere, og alle leter etter det samme.
Ansjos.
Disse små fiskene er så tallrike
at de danner grunnlag for den største delen av fiskeindustrien i verden.
Utrolig nok kan de stå for en tiendedel av all fisken
som vi henter fra havene våre hvert år.
Sjøløver er de første til å finne stimene.
Siden fisken blir drevet mot overflaten, er de innenfor rekkevidde til pelikaner.
Skarver dykker for å ta sin del.
Sulene slår til fra 20 meters høyde.
De treffer vannet i hundre kilometer i timer.
I dag avhenger livet til fem millioner skarver og suler
av de store stimene.
Men hvis vi lar ansjosen komme i samme antall som før,
kan de gi næring til de 25 millioner sjøfuglene de gjorde før.
Det er en levende påminnelse
om de forbløffende rikdommene kysthavene våre kan gi.
Og når de får sjansen, kan de komme seg overraskende fort.
Raja Ampat-øyene i Sørøst-Asia.
Disse havene var i stor grad ribbet for hai og andre store fisker
etter årevis med uregulert fisking.
Denne lagunen ble en gang brukt av en haifiskeleir.
Nå er det et yngleområde for haier.
Havene rundt Misool ble vernet i 2007,
og bergingen har vært mirakuløs.
I dag er det 25 ganger flere haier enn det var for ti år siden.
Skilpadder som før ble jaktet på, beiter nå fredfullt på sjøgresset.
Haier kommer tilbake til rev i området,
og bidrar til å gjenopprette et balansert samfunn,
og gir dem bedre motstandskraft mot virkningene av korallblekingen.
Djevelrokker.
Syv meter fra vingespiss til vingespiss.
Disse truede gigantene
tilbringer det meste av livet på å streife rundt i det åpne hav.
Men nå returnerer de til dette reservatet
for å søke oppmerksomheten til blå leppefisk.
Misool er et av de få stedene på Jorden hvor artsmangfold faktisk øker.
Siden verningen er det tre ganger mer fisk
enn det var for ti år siden.
Fiskere som jobber i nærområdet drar nytte av overskuddet.
De fanger mer fisk nå med mindre anstrengelse.
Vi har altfor få marinreservater,
og i mange er kommersiell fisking fremdeles tillatt.
Vi må forvandle en tredjedel av alle kysthavene våre
til vernede områder.
Hvis vi gjør det, vil fiskeplassene på planeten vår komme seg
og bidra til å å opprettholde både menneskeheten og resten av naturen.
Vennligst besøk ourplanet.com
for å finne ut av hva vi må gjøre nå for å gjenopprette kysthavene våre.
Tekst: Håkon Jordheim