‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Cu doar 50 de ani în urmă,
‎ne-am aventurat, în sfârșit, spre Lună.
‎Pentru prima dată, am privit în urmă ‎spre planeta noastră.
‎De atunci, populația s-a dublat.
‎Această serie celebrează ‎minunile naturale care ne-au rămas
‎și ne dezvăluie ce trebuie să protejăm
‎pentru ca omenirea ‎și natura să înflorească.
‎Bancuri uriașe de pești dau năvală ‎în mările noastre puțin adânci.
‎Aceștia sunt anșoa.
‎Peștii mici, la rândul lor, ‎sunt hrană pentru cei mari.
‎Vânători, cum sunt acești stavrizi ulua...
‎și peștele-diavol.
‎Când vânători precum aceștia lucrează ‎în echipă, devin extrem de eficienți.
‎Apele litorale bogate ‎sunt teritoriile de pescuit ale planetei
‎și pot oferi hrană din belșug pentru ‎animalele sălbatice și pentru oameni.
‎MĂRI LITORALE
‎Mările ce împrejmuiesc uscatul reprezintă ‎nici 10% din oceanul planetar...
‎însă, în mod uimitor, ‎90% dintre toate viețuitoarele marine
‎trăiesc în aceste ape litorale.
‎Tot acest belșug se datorează ‎faptului că fundul mării
‎e mângâiat de razele soarelui aici.
‎Parcul Național Everglades, ‎din sudul Floridei.
‎Apele tropicale puțin adânci ‎au la bază un covor de iarbă-de-mare.
‎Precum savanele de pe uscat,
‎aceste lunci marine găzduiesc ‎o mare varietate de viețuitoare.
‎Pisicile-de-mare își caută prada ‎care se ascunde printre alge.
‎Everglades este și teritoriul de vânătoare
‎al celor mai ingenioși pescari ‎ai litoralului.
‎Afalinii.
‎Ei își caută hrana folosindu-se ‎de ecolocație, un fel de sonar.
‎În fața lor, un banc de chefali.
‎Acești delfini și-au dezvoltat propria ‎strategie de a prinde prada.
‎Ei ghidează cu grijă peștii ‎spre locul potrivit.
‎Apoi, unul dintre delfini ridică un cerc ‎de nisip care împrejmuiește bancul.
‎Peștii intră în panică și sar din apă.
‎Majoritatea scapă.
‎Nu e simplu să prinzi pești zburători.
‎Dar delfinii pornesc mai departe ‎și mai iau o porție.
‎Pescuit comercial este interzis ‎în parcul național,
‎așa că delfinii au cu ce se înfrupta.
‎Doar din aer putem aprecia cu adevărat ‎ingeniozitatea acestor pescari pricepuți.
‎Mările litorale joacă un rol vital ‎în lupta împotriva schimbărilor climatice.
‎Iarba-de-mare absoarbe ‎de 35 de ori mai mult dioxid de carbon
‎pe aceeași suprafață decât junglele,
‎iar acest lucru reduce daunele ‎cauzate de creșterea temperaturii apei.
‎Mangrovele mărginesc adesea ‎luncile de alge.
‎Acești arbori extraordinari ‎sunt singurii care pot rezista
‎în apele sărate ale mărilor litorale.
‎Ele nu numai că ne protejează coastele ‎de forțele nimicitoare ale uraganelor,
‎dar, la fel ca iarba-de-mare, ‎și ele atrag dioxid de carbon.
‎Rădăcinile lor încâlcite creează ‎un refugiu sigur pentru puii de pește,
‎care vor părăsi cândva mangrovele
‎și-și vor găsi căminul în lumea magică ‎a mărilor tropicale:
‎reciful de corali.
‎Aceste recife acoperă ‎mai puțin de 1% din fundul mării,
‎însă găzduiesc un sfert ‎dintre toate speciile marine.
‎Niciuna dintre aceste viețuitoare ‎nu ar fi aici fără corali.
‎Coralii pun bazele structurii ‎care le conferă hrană și adăpost,
‎de care depinde întreaga comunitate.
‎Fiecare locuitor are rolul lui ‎în menținerea sănătății recifului.
‎Din păcate, puține recife au mai rămas ‎neatinse, ca odinioară.
‎Iar majoritatea au rămas fără
‎un membru ‎extrem de important al comunității.
‎Rechinii.
‎Pescuitul în exces a redus ‎numărul rechinilor din întreaga lume
‎cu peste 90%.
‎În prezent, ei se mai regăsesc ‎în grupuri ca odinioară
‎doar în cele mai izolate recife.
‎Polinezia Franceză, ‎în mijlocul Pacificului.
‎Aici, cel puțin, ‎rechinii sunt protejați întru totul.
‎Pe zi,‎ ‎rechinii-cenușii ‎se lasă duși de curenți.
‎Le permit peștilor-buzați ‎să le curețe dinții
‎pentru a fi pregătiți ‎pentru festinul nocturn.
‎Acești rechini preferă ‎vânătoarea pe întuneric,
‎când simțurile lor ascuțite le conferă ‎un avantaj asupra prăzii.
‎Căderea nopții.
‎E timpul ca peștii mici să se ascundă ‎prin ungherele recifului,
‎unde nu îi pot prinde rechinii-cenușii.
‎Rechinii simt orice mișcare.
‎E periculos să ieși din ascunzătoare.
‎Dacă stai nemișcat, rechinii te pot rata.
‎Un pește mic poate scăpa ‎din colții unui singur rechin,
‎dar, cu atâția vânători în jur, ‎nu prea are șanse.
‎La adăpostul coralilor, ‎au cele mai mari șanse de supraviețuire.
‎Însă sosirea ‎unui al doilea vânător i le spulberă.
‎Rechini-cu-înotătoare-albă.
‎Fiind mai supli și mai agili,
‎acești rechini pot pătrunde ‎în ascunzișurile în care nu ajung alții.
‎Cei care scapă ‎de rechinii-cu-înotătoare-albă
‎sunt aruncați ‎în colții rechinilor-cenușii.
‎Cum ambele specii de rechini ‎acționează împreună,
‎peștii nu au parte de niciun răgaz, ‎nici în recif.
‎Apar tot mai mulți rechini, ‎atrași de freamăt.
‎Populații atât de dense de rechini ‎erau la ordinea zilei în toată lumea.
‎Deși abundența de prădători ‎poate părea dăunătoare,
‎de fapt, rechinii ajută ‎la menținerea sănătății recifului.
‎Ei ajută la păstrarea unui echilibru ‎între vietățile marine
‎prin vânarea prădătorilor ‎care se hrănesc cu peștii erbivori.
‎Erbivorii, la rândul lor,
‎adună de pe corali algele și paraziții,
‎care altfel ar fi împânzit reciful.
‎O comunitate echilibrată, ‎cu rechinii ca prădători de top,
‎face ca reciful să fie mai rezistent ‎sub amenințarea dezastrelor.
‎Însă, în prezent, chiar și recifele ‎sănătoase înfruntă o primejdie mare.
‎Schimbările climatice duc ‎la creșterea temperaturii apei.
‎Plantele microscopice ‎care trăiesc în țesutul coralilor
‎le conferă și culoarea, ‎dar și substanțele nutritive.
‎Însă, dacă temperatura apei ‎crește până și cu două grade,
‎coralii își resping partenerii.
‎Astfel că își pierd ‎principala sursă de hrană...
‎și se albesc.
‎Aici, la Marea Barieră de Corali ‎din Australia, temperatura ridicată a apei
‎a dus la albirea multor corali ‎în această manieră.
‎Deși sunt de-o frumusețe aparte,
‎dacă temperaturile rămân ridicate ‎câteva săptămâni,
‎coralii nu se mai pot hrăni ‎și, într-un final, mor.
‎Dioxidul de carbon ‎care cauzează încălzirea globală
‎crește și aciditatea mărilor.
‎Niciun recif nu poate supraviețui ‎celor două schimbări.
‎Și, fără corali vii,
‎și mulți dintre locuitorii lor ‎vor dispărea.
‎În 2016 și 2017,
‎peste 1.000 km din Marea Barieră de Corali ‎s-au albit.
‎Șase luni mai târziu,
‎mulți dintre corali au murit.
‎Comunitatea a fost distrusă.
‎În toată lumea, jumătate ‎dintre recifele de coastă au murit.
‎Restul pot dispărea ‎în următoarele decenii.
‎Dincolo de Tropice, ‎la altitudini mai ridicate,
‎apele sunt mult mai reci.
‎Valurile lovite de furtuni aduc ‎substanțe nutritive vitale la suprafață.
‎Apele bogate, ‎alături de zilele lungi de vară,
‎fac din aceste ape ‎cele mai productive din lume.
‎Urșii-de-mare înfloresc aici. ‎Au până și timp să se distreze în valuri.
‎Primăvara, pe coasta californiană,
‎ramuri de varec-auriu ‎plutesc la suprafață
‎și ne dezvăluie bogăția din adâncuri.
‎O pădure submarină fabuloasă.
‎Aceste arborete de varec uriaș ‎sunt vitale pentru oceane,
‎așa cum sunt pădurile pentru uscat.
‎Ca o pădure tropicală,
‎coroanele dense oferă hrană și adăpost ‎unei comunități îmbelșugate.
‎În apele reci și bogate, ‎varecul poate ajunge la 50 m înălțime.
‎Plutele pline cu aer ridică ramurile ‎către suprafața bătută de soare.
‎Cuibărită în frunziș...
‎o vidră-de-mare.
‎Blana sa groasă îi ține de cald ‎în apele reci.
‎Aerul din blană îi asigură ‎o izolație și mai bună.
‎Vidrele-de-mare au cea mai deasă blană ‎dintre toate animalele,
‎iar podoaba lor luxoasă ‎necesită o întreținere atentă.
‎Trebuie să mănânce mult ‎să reziste în apele reci,
‎așa că vidrele consumă ‎un sfert din greutatea lor zilnic.
‎Aricii-de-mare sunt hrana lor preferată.
‎Uite unul!
‎Încă unul.
‎Apoi, vidra rămâne fără aer ‎și se întoarce la suprafață.
‎Ariciul-de-mare pare a fi cam țepos,
‎însă, dacă-i spargi carapacea, ‎interiorul este un festin.
‎Vidrele-de-mare sunt cruciale ‎pentru sănătatea pădurii de varec
‎fiindcă țin sub control ‎populația de arici-de-mare.
‎Aricii-de-mare ‎se hrănesc cu varec.
‎Le ronțăie tulpinile tari.
‎Dacă nu sunt ținuți sub control, ‎se răspândesc ca o molimă.
‎Din fericire, vidrele au un ajutor ‎în lupta cu dăunătorii spinoși.
‎Peștele-cap-de-oaie.
‎Acești pești au dinți puternici
‎și pot mânca aricii-de-mare mai mici, ‎cei violet.
‎Aricii-de-mare negri sunt o provocare...
‎mai ales pentru peștii mai mici.
‎Numai unul foarte mare îi poate rezolva.
‎Însă tot trebuie să treacă ‎de spinii săi lungi.
‎Ariciul-de-mare trebuie să fie întors ‎cu partea vulnerabilă în sus.
‎Nu e tocmai ușor când nu ai mâini.
‎În sfârșit, a reușit!
‎Și toți au de câștigat.
‎Acești pești și vidrele ‎care trăiesc în zonele marine protejate
‎țin sub control ‎populația de arici-de-mare.
‎Însă, dincolo de aceste sanctuare, ‎aricii-de-mare se desfată liniștiți...
‎și pun la pământ pădurea de alge.
‎Toate viețuitoarele care depinde de varec ‎au dispărut.
‎În California, pădurile de varec ‎cresc necontenit în zonele protejate,
‎unde întreaga comunitate marină poate trăi ‎departe de oameni.
‎Aici măcar, vidrele se pot relaxa ‎în stilul californian.
‎La 3.000 km spre nord, în Alaska, ‎primăvara e face simțită mult mai târziu.
‎După o iarnă lungă și aprigă,
‎primele raze de soare declanșează ‎un eveniment anual spectaculos.
‎Bancuri uriașe de heringi ‎își fac apariția din adâncuri
‎și se mută în apele de lângă țărm.
‎Se strâng pentru reproducere.
‎Însă îi așteaptă prădătorii.
‎Lei-de-mare Steller.
‎Heringii, atât de concentrați ‎pe misiunea lor, devin pradă ușoară.
‎Leii-de-mare împing peștii către ‎suprafață, în raza de acțiune a păsărilor.
‎Codalbii-americani, păsări solitare, ‎s-au reunit în număr mare la festin.
‎În unele locuri, ‎heringii ajung chiar la mal,
‎iar codalbii nici nu trebuie ‎să se mai aventureze în văzduh.
‎Balene-cu-cocoașă.
‎Au venit tocmai de la Tropice
‎pentru a lua prima masă ‎din ultimele luni.
‎Aceste balene au o metodă ingenioasă ‎de a strânge recolta îmbelșugată.
‎Lucrează în echipă.
‎Conducătoarea se scufundă prima
‎și formează o perdea de bule, ‎pentru a strânge peștii.
‎Atacul este sincronizat printr-un sunet.
‎Cooperând astfel, fiecare balenă ‎poate prinde o tonă de pește pe zi.
‎Dar heringii sunt atât de numeroși,
‎încât, în ciuda balenelor, ‎majoritatea au ajuns spre țărm.
‎Aici, depun icrele.
‎Femelele depun ouăle pe alge.
‎Din urmă, vin masculii, ‎care le fertilizează cu nori de spermă.
‎Cândva, aici se regăsea un număr ‎de heringi cum nici nu ne putem închipui.
‎Albeau apa de-a lungul țărmului
‎de-a lungul Pacificului de Nord, ‎din Japonia până în California.
‎Odată cu industrializarea pescuitului,
‎a devenit foarte ușor să supraexploatăm ‎zonele de înmulțire.
‎Este unul dintre puținele locuri ‎în care mai rezistă o zonă de înmulțire.
‎Numărul heringilor din Pacific ‎s-a redus drastic.
‎A mai rămas o frântură din ce erau.
‎Această poveste nefericită ‎despre pescuitul agresiv
‎s-a repetat iar și iar în întreaga lume.
‎Multe dintre subpopulațiile de pești ‎sunt într-un declin major.
‎O treime dintre ele au dispărut cu totul.
‎În zonele de coastă,
‎meduzele au împânzit apele ‎care erau cândva dominate de pești.
‎Meduzele ‎Chrysaora‎ sunt frumoase, diafane,
‎însă nu sunt o hrană îndestulătoare ‎pentru alte viețuitoare sau pentru noi.
‎Aceste roiuri uriașe ‎se întâlnesc la tot pasul.
‎Un semn de rău augur, ‎dovada dezechilibrului mărilor litorale.
‎Dacă nu începem să pescuim cu măsură, ‎mările noastre, cândva atât de bogate,
‎vor fi pline doar de grupuri ‎uriașe de meduze.
‎Dar viitorul nu trebuie să fie acesta.
‎Pe coasta Pacificului din America de Sud, ‎vedem deja cum oceanul își poate reveni.
‎Deșertul Atacama, cel mai arid din lume.
‎Pe continent, ‎abia dacă găzduiește vreo viețuitoare...
‎însă zona de coastă este complet diferită.
‎Secole la rând, păsările s-au strâns ‎cu milioanele la țărmul deșertului.
‎Dar, acum 50 de ani, ‎marile colonii au dispărut
‎deoarece am pescuit prea agresiv ‎în apele din zonă.
‎Am fost date legi de protejare ‎și populația de pești s-a regenerat.
‎În prezent, anual, aici vin trei milioane ‎de cormorani pentru a-și crește puii.
‎În fiecare dimineață, ‎păsările pornesc pe mare.
‎Coloniile sunt atât de vaste, ‎încât se golesc în mai bine de o oră.
‎Rândunicile-de-mare li se alătură și ele.
‎Corbul-de-mare-peruan.
‎O uriașă caravană de vânători, ‎în căutarea aceleiași prăzi.
‎Anșoa.
‎Acești peștișori sunt atât de numeroși,
‎încât susțin ‎cel mai mare loc de pescuit din lume.
‎În mod uimitor, ele alcătuiesc ‎o zecime din totalul peștilor
‎pe care îi pescuim anual din oceane.
‎Leii-de-mare sunt primii ‎care găsesc bancurile.
‎Peștii sunt împinși la suprafață, ‎în raza pelicanilor.
‎Cormoranii se scufundă să-și ia partea.
‎Corbii-de-mare plonjează de la 20 m.
‎Lovesc apa cu 100 km la oră.
‎În prezent, viețile a cinci milioane ‎de cormorani și corbi-de-mare
‎depind de marile bancuri de pești.
‎Dar, dacă am permite populației de anșoa ‎să-și revină complet,
‎ar putea susține ‎25 de milioane de păsări, ca în trecut.
‎Este o amintire însuflețită
‎a bogăției remarcabile ‎pe care o pot găzdui mările litorale.
‎Iar, când li se oferă ocazia, ‎își pot reveni în mod uimitor.
‎Insulele Raja Ampat din Asia de Sud-Est.
‎Din aceste ape aproape că dispăruseră ‎rechinii și alți pești mari
‎din cauza pescuitului excesiv.
‎Această lagună fusese cândva ocupată ‎de o tabără de pescuit de rechini.
‎Acum, este un bazin pentru puii de rechin.
‎Apele din jurul provinciei Misool ‎sunt protejate din anul 2007,
‎iar natura și-a revenit în mod miraculos.
‎Acum, sunt de 25 de ori mai mulți rechini ‎aici decât erau acum un deceniu.
‎Țestoasele, care erau vânate, ‎acum pasc liniștite pe fundul apei.
‎Rechinii se întorc la recifele locale
‎și ajută la refacerea ‎echilibrului comunității.
‎Este astfel mai rezistentă ‎la efectele nocive ale albirii coralilor.
‎Diavoli-de-mare.
‎Au o anvergură de 7 m.
‎Acești uriași pe cale de dispariție
‎își petrec mai toată viața ‎cutreierând mările.
‎Dar acum se întorc la acest refugiu
‎pentru serviciile peștilor sanitari.
‎Misool este unul dintre puținele locuri ‎din lume unde biodiversitatea înflorește.
‎De când a fost protejată, ‎găzduiește de trei ori mai mulți pești
‎decât acum zece ani.
‎Pescarii din zonă beneficiază ‎de pe urma abundenței.
‎Acum, prind mai mult pește ‎cu mai puțin efort.
‎Avem mult prea puține refugii marine
‎iar, în multe dintre ele, ‎pescuitul comercial încă se practică.
‎Trebuie să transformăm o treime ‎dintre mările litorale
‎în zone cu adevărat protejate.
‎Dacă reușim, zonele de pescuit ‎ale planetei își vor reveni,
‎și vor susține și omenirea, ‎și restul viețuitoarelor.
‎Vă rugăm să vizitați ourplanet.com
‎pentru a descoperi ce trebuie să facem ‎acum pentru a proteja mările litorale.
‎Subtitrarea: Laura Somandru