EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Det är bara 50 år sedan
vi äntligen vågade resa till månen.
För första gången kunde vi se vår egen planet på avstånd.
Sedan dess har antalet människor mer än fördubblats.
Den här serien kommer att hylla de av naturens under som finns kvar
och visa vad vi måste bevara
för att säkra ett gott liv för människor och natur.
Enorma fiskstim fyller våra grunda hav.
Det här är ansjovis.
Små fiskar är mat för större.
Rovfiskar som Caranx ignobilis
och örnrockor.
När rovfiskar som dessa samarbetar, blir de extremt effektiva.
De näringsrika kustnära haven är vår planets fiskevatten
och kan erbjuda ett överflöd av mat till vilda djur och människor.
KUSTNÄRA HAV
Haven som gränsar till land utgör mindre än en tiondel av världens hav
men så mycket som 90 procent av alla havslevande djur
finns i dessa kustnära hav.
Detta överflöd råder eftersom bottnen
nås av solljuset.
Everglades nationalpark i södra Florida.
Ängar av sjögräs är spridda över det grunda tropiska vattnet.
Liksom savannerna på land
ger dessa frodiga marina ängar näring åt en mångfald av djur.
Rockor söker efter byten som gömmer sig i sjögräset.
Everglades är även jaktmark
för kustens mest uppfinningsrika fiskare.
Flasknosdelfiner.
De hittar sina byten med hjälp av klickljud som är en sorts ekolod.
De närmar sig ett stim med multe.
De här delfinerna har utvecklat ett eget sätt att fånga sitt byte.
Försiktigt vallar de stimmet till ett utvalt ställe.
Sedan rör en delfin upp en ring av sand som omringar stimmet.
Panikslagna hoppar fiskarna ovan ytan.
De flesta kommer undan.
Det är inte lätt att fånga flygande fiskar.
Men delfinerna fortsätter och tar en portion till.
Yrkesfiske är förbjudet i nationalparken
så det finns gott om fisk till delfinerna.
Det är bara från ovan som man verkligen ser dessa mästares flit.
De grunda haven är oerhört viktiga i kampen mot klimatförändringarna.
Sjögräs absorberar 35 gånger mer koldioxid
än motsvarande yta med regnskog
och det minskar skadorna som vållats av stigande temperaturer i havet.
Mangroveskogar gränsar ofta till ängarna av sjögräs.
Dessa enastående träd är ensamma om att kunna hantera
den skiftande salthalten i kustnära hav.
De skyddar inte bara kusterna från orkanernas skadeverkningar
utan lagrar precis som sjögräset koldioxid.
Deras snirklande rötter är en trygg plats för unga fiskar
som senare lämnar mangroveskogen
för ett liv i de tropiska havens magiska
korallrev.
Dessa korallrev täcker mindre än en procent av havsbotten
men här finns en fjärdedel av alla marina arter.
Utan korallerna skulle ingen av dessa arter vara här.
Koraller skapar de miljöer som ger mat och skydd
som alla är beroende av.
Alla invånarna har en del i att hålla revet i gott skick.
Tyvärr är väldigt få rev lika oförstörda som de en gång var
och de flesta saknar nu en mycket viktig art.
Hajar.
Obarmhärtigt överfiske har minskat antalet hajar över hela världen
med mer än 90 procent.
I dag finns de endast i antal som liknar forna populationer
på det mest otillgängliga korallrevet.
Franska Polynesien, mitt i Stilla havet.
Här är hajarna skyddade.
På dagen hänger de grå revhajarna i strömmen.
De låter små läppfiskar putsa rent deras tänder
i förberedelse för nattens jakt.
Dessa hajar föredrar att jaga i mörker
när deras skarpa sinnen ger dem ett övertag över bytet.
Mörkret faller.
Dags för småfiskarna att söka skydd i revets skrevor och vrår
utom räckhåll för de gråa revhajarna.
Hajarna kan känna av minsta rörelse.
Att lämna sitt gömställe är farligt.
Om du är blickstilla kanske inte hajarna upptäcker dig.
En liten fisk kan simma ifrån en ensam haj,
men med så många jägare är det inte lätt att klara sig.
Att gömma sig bland korallerna är oftast det säkraste alternativet,
men när en andra jägare anländer ändras allt.
Korallhajar.
De är slankare och smidigare
och kommer åt gömställen som andra jägare inte når.
De som inte äts upp av korallhajarna
jagas ut till de väntande grå revhajarna.
När båda haj-arterna jagar tillsammans
finns det inte mycket frid på revet.
Allt fler hajar anländer, lockade av uppståndelsen.
Sådana mängder hajar fanns förr på rev över hela världen.
Man kan tro att så många rovdjur kan vålla skada,
men hajar bidrar faktiskt till att hålla korallrevet friskt.
De hjälper till att hålla balansen i fiskbeståndet
genom att de jagar rovfiskar som äter små, växtätande fiskar.
Växtätarna i sin tur
håller korallerna fria från sjögräs och parasiter
som annars skulle täcka revet.
En balanserad livsmiljö med hajar som toppredatorer
ger korallrevet mycket starkare motståndskraft vid skador och katastrofer.
Men i dag står även välmående korallrev inför ett större hot.
Klimatförändringarna värmer upp haven.
Mikroskopiska växter som växer inuti korallerna
ger dem både dess färg och det mesta av deras näring.
Men om havets temperatur bara stiger en grad eller två,
släpper korallerna iväg sina växtkompanjoner.
De förlorar sin främsta näringskälla
och blir vita.
Vid Australiens Stora Barriärrev har det ovanligt varma havet gjort
att många av korallerna har bleknat.
Det kanske ser vackert ut,
men om temperaturen är hög i några veckor
börjar korallerna svälta och dör till slut.
Koldioxiden som orsakar den globala uppvärmningen
gör även haven surare.
Inga korallrev kan överleva dessa två förändringar.
Och utan levande koraller
kommer många av revets invånare att försvinna också.
Under 2016 och 2017,
har över tusen kilometer av Stora Barriärrevet bleknat.
Sex månader senare,
har många av korallerna dött.
Livsmiljön är förstörd.
Hälften av världens alla korallrev i grunda vatten har redan dött.
Resten kan gå förlorade inom några decennier.
Långt från tropikerna, på högre latituder,
är haven mycket kallare.
Stormande hav för upp viktiga näringsämnen till ytan.
Tillgången på näring och de långa sommardagarna
gör att detta är planetens mest produktiva hav.
Nordliga pälssälar frodas och har faktiskt tid att leka i vågorna.
Vår vid Kaliforniens kust
och kelp-blad flyter på ytan
och skvallrar om rikedomen under ytan.
En magnifik undervattensskog.
Dessa kelp-plantor är lika viktiga för haven
som träd är på land.
Precis som en regnskog
ger den täta växtligheten mat och skydd till en stor mängd arter.
I de svala och näringsrika haven kan kelp-plantor bli 50 meter höga.
Luftfyllda bubblor lyfter plantorna mot den solbelysta ytan.
Bland bladen gömmer sig
en havsutter.
Utterns tjocka päls håller den varm i det kalla vattnet.
Genom att fylla pälsen med luft skyddas den ännu mer.
Havsuttern har tätare päls än något annat djur
och den måste vårdas omsorgsfullt.
De måste äta mycket för att hålla värmen
och konsumerar motsvarande en fjärdedel av sin kroppsvikt varje dag.
Sjöborrar är en favorit.
Där är en.
Och en till.
Sedan måste uttern återvända till ytan och hämta andan.
Sjöborrar ser ut att vara taggiga att äta,
men om man kan knäcka skalet finns det godsaker inuti.
Havsuttrar är livsviktiga för kelp-skogen
eftersom de håller antalet sjöborrar nere.
Sjöborrarna lever på kelp
och tuggar igenom deras tjocka stammar.
Om de lever ohotade sprider de sig över sjöbotten som pesten.
Som tur är har havsuttern en kompanjon i kampen mot dessa taggiga växtätare.
Läppfisken Semicossyphus pulcher.
De har kraftfulla tänder
och kan göra processen kort för de mindre, lila sjöborrarna.
De större, svarta sjöborrarna är dock en utmaning
särskilt för mindre fiskar.
Det är bara de allra största fiskarna som klarar det.
Men den måste ta sig förbi de långa taggarna.
Och komma åt sjöborrens sårbara undersida.
Det är inte lätt när man inte har några händer.
Äntligen.
Och alla får en bit.
De här fiskarna och uttrarna som lever i skyddade havsområden
håller kelp-ätarna under kontroll.
Men precis utanför naturreservaten härjar sjöborrarna fritt
och fäller kelp-skogen.
Alla som är beroende av kelp har försvunnit.
I Kalifornien frodas kelp-skogar i skyddade områden
där det marina livet kan leva ostört från människor.
Här kan havsuttrar slappna av i sann Kalifornien-anda.
3 000 kilometer norrut i Alaska kommer våren mycket senare.
Efter en lång, hård vinter
sätter solens första strålar igång en fantastisk årlig händelse.
Enorma stim med sill simmar upp från djupet
till grundare vatten.
De samlas för att föröka sig.
Men rovdjuren inväntar dem.
Stellers sjölejon.
Sillen är så fokuserade på sitt mål ett de blir ett lätt byte.
Sjölejonen jagar fisken mot ytan inom räckhåll för flygande jägare.
Vithövdade havsörnar, som vanligen lever ensamma, har samlats i stor skara.
På vissa ställen når sillen strandkanten
och där behöver örnarna inte ens lätta från marken.
Knölvalar.
De har simmat ända från tropikerna
och hoppas på sitt första mål mat på flera månader.
Dessa valar har ett enastående sätt att samla ihop sitt byte.
De samarbetar.
Först dyker ledarvalen
och blåser upp en ridå av bubblor för att samla ihop fiskarna.
Ett läte samordnar attacken.
Genom att samarbeta på det här sättet kan varje val äta ett ton fisk om dagen.
Men det finns ett sådant överflöd av sill
att de flesta, trots valarna, lyckas nå det grunda vattnet.
Här lägger de rom.
Honorna lägger sina ägg på sjögräset.
Sedan befruktar hanarna äggen med moln av sperma.
Förr i tiden fanns det sill i mängder som vi knappt kan föreställa oss.
De brukade färga kustlinjen vit med sin rom
från Japan till Kalifornien i norra Stilla havet.
Med industrialiserat fiske
är det alldeles för lätt att överfiska i dessa bestånd.
Här är en av de få platser där det finns ett fiskevatten kvar.
Sillbeståndet i Stilla havet har minskat kraftigt.
Endast en liten del av vad de en gång varit.
Denna sorgliga berättelse om ohållbart fiske
har upprepats gång på gång världen runt.
Många av världens fiskebestånd minskar nu kraftigt.
En tredjedel har brutits ner helt.
I kustnära hav
har maneter tagit över vatten som en gång dominerades av fisk.
Kompassmaneter har en eterisk skönhet
men de bidrar med väldigt lite näring till andra arter.
Gigantiska stim som detta blir allt vanligare.
Ett oroande tecken på en allvarlig obalans i våra grunda hav.
Om vi inte börjar fiska hållbart kommer våra en gång så fiskrika hav
att endast fyllas med enorma stim av maneter.
Men det behöver inte bli så här.
På Sydamerikas Stilla havskust kan man se hur hav kan återhämta sig.
Atacama är världens torraste öken.
I inlandet finns det nästan inget liv
men vid kusten är det helt annorlunda.
I århundraden har miljoner sjöfåglar samlats på dessa ökenstränder.
Men för 50 år sedan försvann de stora kolonierna
eftersom man överfiskat i havet intill.
Regler infördes och nu har fiskebeståndet återhämtat sig.
Så nu samlas tre miljoner guanoskarvar varje år för att föda upp sina ungar.
Varje morgon flyger fåglarna ut över havet.
Kolonierna är så stora att det tar över en timme
innan alla är iväg.
Inkatärnor följer efter.
Perusulor.
En mäktig samling fåglar på jakt efter samma sak.
Ansjovis.
Dessa små fiskar finns i ett sådant överflöd
att de stöttar det största fiskevattnet på vår jord.
De utgör en tiondel av all den fisk
som vi tar från haven varje år.
Sjölejon är de första som hittar stimmen.
När fisken jagas mot ytan kommer de inom räckhåll för pelikaner.
Skarvar dyker ner för att få en del av bytet.
Sulor slår ner i vattnet från 20 meters höjd.
De träffar vattenytan med en hastighet på 100 km/h.
I dag är fem miljoner skarvar och sulor
beroende av de stora stimmen.
Och om vi skulle låta ansjovisen återhämta sig helt
skulle de kunna föda 25 miljoner sjöfåglar som de en gång gjorde.
Det är en tydlig påminnelse
om den häpnadsväckande rikedom som våra kustnära hav kan nära.
Och när de får chansen kan de återhämta sig förvånansvärt fort.
Raja Ampat-öarna i sydöstra Asien.
Dessa hav var till stor del tömda på haj och andra stora fiskar
efter år av oreglerat fiske.
I den här lagunen höll tidigare en samling hajfiskare till.
Nu samlas i stället hajungar här.
Haven runt Misool blev naturreservat 2007,
och återhämtningen har varit mirakulös.
I dag finns här 25 gånger så många hajar jämfört med tio år sedan.
Sköldpaddor som jagades förr äter nu i lugn och ro av sjögräset.
Hajar återvänder till rev i närheten
och hjälper till att återställa balansen i livsmiljön
vilket ger en större motståndskraft mot följderna av korallblekning.
Jättemantor.
Sju meter mellan vingspetsarna.
Dessa hotade jättar
tillbringar större delen av livet på färd i världshaven.
Men nu återvänder de till denna skyddade plats
för att söka den blå putsarfiskens uppmärksamhet.
Misool är ett av få ställen på jorden där den biologiska mångfalden ökar.
Sedan området skyddats finns nu tre gånger så mycket fiskar
jämfört med tio år sedan.
Fiskare i närheten drar nytta av överskottet.
Nu fångar de mer fisk med mindre ansträngning.
Vi har alldeles för få marina naturreservat
och många av dem tillåter fortfarande kommersiellt fiske.
Vi behöver låta en tredjedel av våra kustnära hav bli
skyddade områden på riktigt.
Om vi gör det så skulle vår planets fiskevatten
kunna återhämta sig
och nära både människor och resten av naturen.
Läs mer på ourplanet.com
om vad vi behöver göra nu för att återställa våra kustnära hav.
Jag kan höra hela världen sjunga tillsammans.
Jag kan höra hela världen säga att det är nu eller aldrig.
Det är inte för sent om vi ändrar vårt beteende.
Och finner orsakerna till våra problem.
Jag kan höra hela världen säga att vi gör det tillsammans.
Vi gör det tillsammans.
Undertexter: Jessica Carleson