PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Teprve před 50 lety
jsme se konečně vydali na Měsíc.
Vůbec poprvé jsme spatřili naši vlastní planetu.
Od té doby se populace Země více než zdvojnásobila.
Tento seriál oslavuje zbývající přírodní zázraky
a odhaluje, co musíme zachovat,
aby lidé a příroda prosperovali.
Na planetě Zemi stále existují útočiště.
Čas od času jsou domovem pro úchvatné houfy divoké zvěře.
Poskytují životně důležitý prostor, ale rychle mizí.
OD POUŠTÍ K TRAVNATÝM PLÁNÍM
Pětinu plochy naší planety pokrývá poušť.
Nejsušší z nich je Atacama v Jižní Americe.
Na několika místech zde nikdy nebyl zaznamenán déšť.
Pouště mohou působit pustě a prázdně,
ale jsou zásadně důležité pro život.
Pro ty, kteří dokáží překonat jejich úskalí,
skýtají životně důležité útočiště.
Kormoráni arabští
se právě vynořují z písečné bouře v Arabské poušti.
Přiletěli sem právě kvůli prázdnotě této krajiny,
a to ve velkém počtu.
Je jich tu 50 tisíc.
Čtvrtina celkové populace.
Přiletěli sem, protože tady mohou nerušeně...
zplodit mladé.
Ale hnízdění v poušti je složité.
Teploty mohou dosahovat 40 stupňů Celsia.
Přesto jsou dospělí jedinci a jejich bílá ptáčata na tuto výzvu připraveni.
Chladí se zrychleným dýcháním.
Mláďata obklopují každého dospělého s jídlem ve voleti.
Ten dá však jídlo jen svému ptáčeti.
Které tu někde musí být.
Ptáčata vyženou dospělého jedince do pouště.
Bez úspěchu.
Teď se musí rychle vrátit do bezpečí kolonie.
Poušť poskytuje kormoránům víc než jen bezpečné útočiště.
Každé ráno začíná masivní přesun.
Dopravní špička.
Mělký záliv hned u kolonie
je plný potravy.
Toto bohatství pochází přímo z pouště.
Prach zavátý z pouště
obsahuje živiny, které zúrodňují okolní vody.
Je to tedy poušť, jež obohacuje moře.
Během letního monzunu v Ománu dorazí z moře mlha,
která se vznáší nad Dhofarským pohořím.
Mlha s sebou přináší dostatek vlhkosti na uživení menší vegetace
a pro místní zvěř je tato řídká zeleň středobodem.
Kozorožec horský musí překonat téměř vertikální útesy, aby se dostal k potravě.
Ale jsou nervózní
a mají k tomu dobrý důvod.
Levhart arabský.
Jeden z posledních 200 v divočině.
Teritorium tohoto samce
se rozprostírá na ploše přes 350 kilometrů čtverečních vysokých hor a hlubokých vádí.
Jižní cíp arabského poloostrova
je jedním z mála míst s dostatkem kořisti
na uživení levhartí populace.
I tak se na 15 tisících kilometrech čtverečních
vyskytuje méně než 60 jedinců.
Tito levharti byli vždy vzácní,
ale konflikty s lidmi
jejich počet neustále snižují.
Je jich už jen několik.
Co tedy teď naše skryté kamery natočí, je téměř zázrak.
Samice levharta.
Sleduje samce.
Takováto setkání jsou stále vzácnější.
Takto prchavé spojení může těmto levhartům zajistit krátkodobou budoucnost.
Jejich dlouhodobý osud
však bude záviset na ochraně jejich teritoria.
Na sever od Dhofarského pohoří
leží téměř nepředstavitelně prázdné místo.
Rub al-Chálí.
Pustá končina.
Už samotné jméno tohoto místa
koresponduje s romantikou této pouště.
Jedná se o největší písečné moře na světě.
Do některých oblastí se člověk nikdy nevydá.
Přežijí zde jen ti největší pouštní odborníci.
Přímorožec arabský.
Mají rozlehlé pastviny,
rozkládající se na 3000 kilometrech čtverečních.
Tohle je jedno z jejich posledních útočišť.
Kdysi kvůli lovu málem vyhynuli,
nyní se opět pohybují po teritoriu svých předků.
S pomocí ochranářů se vrátili domů.
Avšak reintrodukce nemůže zachránit všechny pouštní živočichy.
Pouštní sloni.
Přežívá jich méně než 150. Tady, v Namibii.
Tato nejstarší poušť je zjizvena vysušenými koryty řek
a rozrytá vodou, která zde teče jeden či dva dny v roce.
Dospělý slon
musí najít až 200 kilo potravy každý den, jestli nechce hladovět.
Pro tyto poslední přeživší je tak život nekonečným putováním.
Stádo je vedeno starou samicí, matkou rodu.
Vede svou rodinu
na speciální místo, kde by měl být dostatek jídla
i během období sucha.
Cestu se naučila od své matky.
Před mnoha lety.
Teď učí svoje mládě, jak se tam dostat.
Sloni nejsou jediní, kdo hledá potravu.
Lev jihokonžský.
Jsou tak vzácní jako sloni.
Mládě je chráněno svou matkou.
Lvi je tak nechají projít.
Stromy v dálce značí vodu.
Řečiště je vyschlé.
I tak tu akácie bělavá rozkvetla.
Ale je tu problém.
V této části roku
je země obvykle pokrytá shlukem semínek akácie.
Pro slony vydatná potrava.
Tento rok se však úroda nevydařila.
Matka rodu sem dovedla svoje stádo zbytečně.
I listnaté větve stromů jsou mimo jejich dosah.
Rodina nemá jinou možnost než jít dál.
Samec vysoký téměř čtyři metry
dosáhne do klenby větví
a může tak vyřešit jejich problém.
Stará samice ho zná celý svůj život a už dříve ho požádala o pomoc.
Sloni zde přežijí jen díky znalostem předávaným z generace na generaci.
Zbývá však méně než 20 matek rodu,
a pokud přijdou o jejich znalosti, sloni zde už možná nebudou moct žít.
Pouště nedokáží celoročně uživit velký počet zvířat
a i živočichové přizpůsobeni těmto podmínkám
tu přežívají v malém počtu.
Ale velmi výjimečně
se pouště promění.
Jednou za dekádu
může dojít k průtrži mračen.
A po jedné takové průtrži pouště rozkvetou.
V Jižní Kalifornii
je taková změna viditelná z vesmíru.
Stovky kilometrů čtverečních se najednou úplně promění.
Když se takové proměny stanou pravidelnými,
může vzniknout nový biotop.
Travnaté pláně.
Jedna z nejproduktivnějších krajin naší planety.
Živí největší uskupení velkých zvířat na Zemi.
Park Serengeti živí stáda více jak milionu pakoňů.
Následují déšť, aby spásli nově vyrostlou trávu.
Tato ohromná stáda přitahují predátory.
Pět samců geparda.
Jedna z největších zaznamenaných koalic.
Ovládají teritorium o rozloze 450 kilometrů čtverečních.
Obchází ho společně
a to přitahuje pozornost.
Je potřeba změnit strategii,
pokud má být lov úspěšný.
Potřebují úkryt.
Dospělý pakůň je impozantním soupeřem.
Čtyři gepardi ho začnou sledovat.
Kráčí přímo ke kořisti.
Pátý se plíží ze strany.
Před závěrečným sprintem musí být dostatečně blízko.
Jsou téměř na místě.
Všech pět vyrazí z úkrytu.
Každý pronásleduje jiný cíl.
Nastává chaos.
Samotný gepard není dostatečně silný, aby ubránil svou kořist.
Musí spolupracovat.
Tato dramata mohou pokračovat jenom díky tomu, že je park Serengeti chráněný.
A to už 65 let.
Ale Serengeti je výjimka.
Travnaté pláně neustále mizí z povrchu naší planety.
Před 180 lety se na Velkých planinách Severní Ameriky
pásla stáda milionů bizonů.
Potulovali se po prérii stokrát větší než Serengeti.
Toto byl skutečný Divoký západ.
Každé léto se pláně otřásaly řevem soupeřících bizonů,
kteří vedli boj o vlastnictví samic.
Během nejsilnější říje byly boje ještě brutálnější.
Dnes je však většina prérie tichá.
Lidé vyvraždili velká stáda.
V divočině žije méně než 30 tisíc bizonů
a 90 procent prérie je pryč,
většinou kvůli zemědělství.
Jaké jídlo jíme a jak ho vyrábíme
rozhodne o budoucnosti travnatých plání naší planety.
Naše minulost nám ukazuje, jak se můžeme uživit
a přesto nechat prostor přírodě.
Odvěké obilné louky v Maďarsku, stále obhospodařovány tradičním způsobem,
jsou zdrojem nesmírně bohatých biotopů.
Hojně se zde vyskytují motýli.
Jeden druh má téměř neuvěřitelně složitý životní cyklus.
Modrásek hořcový.
Každá samička se musí spářit a naklást vajíčka jen na jednu rostlinu.
Na hořec hořepník.
Z vajíček se brzy vylíhnou housenky.
Vysoko na rostlinách jsou v bezpečí před predátory na zemi.
Pak ale housenky udělají něco téměř sebevražedného.
Slaní po hedvábných vláknech dolů na zem.
Do nebezpečí.
Proti loupeživým mravencům nemají žádnou obranu a ti si je odnášejí.
Ale tohle housenky přesně potřebují.
Vydávají stejnou vůni jako larva mravenců.
Mravenci si je proto vezmou zpátky do svého hnízda.
Tam je uloží do plodové komory.
Růžově zabarvené housenky leží mezi mravenčími bílými larvami
a vydávají ty správné signály.
A mravenci zdravotníci je nakrmí.
Ale to není vše.
Housenky nyní začnou napodobovat zvuky vydávané mravenčí královnou.
A tak se k nim chovají jako ke královnám.
Když se nedostává jídla,
mají při krmení přednost před mláďaty mravenců.
Dávají jim tolik jídla, že housenky obrovsky narostou.
Housenky se takto pod zemí stravují a rostou téměř dva roky.
Až jednoho dne mravenci už nemají koho krmit.
Housenky se zakuklily.
O pár týdnů později
vyleze ven modrásek hořcový.
Teď začínají opouštět hnízdo,
které jim posledních 23 měsíců bylo domovem.
Mladý dospělý jedinec vyleze z mraveniště a vyšplhá se na stonek trávy.
Roztáhne křídla a připravuje se k odletu, aby si našel družku.
Tento složitý život sice motýlovi ušetří práci,
ale je riskantní.
Kdyby se něco stalo mravencům či hořci,
modrásek hořcový by vyhynul.
V Evropě zbývají už jen maličké zlomky těchto prastarých luk.
Ale dál na východ
se kdysi táhly travnaté pláně napříč pětinou světa,
od Rumunska až po Čínu.
Nalezneme zde místa, kde po mnoho kilometrů
nejsou vidět žádné cesty ani ploty.
Jelikož zde nejsou žádné stromy, orli hnízdí na zemi.
Dřív by orli lovili antilopy, kterých zde žilo několik miliónů.
A pár jich zde stále žije.
Toto je sajga tatarská, druh antilopy, který se vyskytuje pouze zde.
Jejich pozoruhodné čenichy jsou speciálně uzpůsobeny,
aby odfiltrovaly prach, který zde kdysi zvířila ohromná stáda.
Nyní jsou kriticky ohrožené.
Pytlačení a ztráta biotopu na ně měly devastující dopad.
Nedávno ale začaly snahy o záchranu nést ovoce.
Pro tyto výjimečné obyvatele plání tak vysvitla naděje.
Důkaz můžeme najít dál na východ, v Mongolsku,
kde zůstávají travnaté pláně povětšinou nedotčeny.
Toto jsou koně Převalského.
Před 50 lety byly v divočině vyhynulí,
ale několik dospělých jedinců přežívalo v zajetí.
Opatrné množení navyšovalo jejich počet z původních 12 tak,
aby jich bylo dost na návrat do volné přírody.
Toto jsou jejich potomci.
Každý harém ochraňuje hřebec.
Musí se mít na pozoru, aby ochránili svoje stádo
nebo aby zahnali samce, kteří se snaží odlákat klisnu.
Jejich současný počet přesahuje 300,
takže budoucnost těchto divokých koní vypadá bezpečněji.
Jejich zotavení bylo možné
jen díky tomu, že rozsáhlé mongolské stepi zůstávají převážně stále nedotčené.
Tato tráva patří mezi tu nejvyšší na naší planetě.
Je tak vysoká, že dokáže skrýt slony.
Z místních obrů dělá trpaslíky.
Poslední úkryt
pro vysoce ohroženého nosorožce indického.
Toto je Indie,
jeden z nejlidnatějších států na Zemi.
Panuje zde však velké odhodlání tyto veledůležité travnaté pláně ochránit.
Jaké to musí být
žít v tak hustě osídleném, klaustrofobickém světě?
Už sám pohyb může být nebezpečný.
Tráva ukrývá tygry.
Pruhy a stíny se prolínají.
Vysoká tráva sice skryje tygřici před její kořistí,
ale také skryje kořist samotnou.
Musí se přiblížit na 20 metrů.
A musí neustále vědět, kde přesně se schovávají její oběti.
Možná, že je ztratila.
Zariskuje a podívá se.
Všechna vysoká zvěř okolo teď ví, kde přesně je tygřice.
Všichni slyšeli, jak selhala.
Její mláďata.
Ponechala je skryté v trávě.
Za posledních 100 let
poklesl počet divokých tygrů o více jak 95 procent.
Ale zde v Indii,
navzdory enormnímu tlaku pytláků
a rostoucí lidské populaci,
počet tygrů stoupá.
Ochraňujme drahocenný prostor, který poskytují travnaté pláně a pouště,
a zvířata se vrátí zpátky.
Navštivte prosím ourplanet.com,
kde zjistíte, co můžete udělat pro ochranu divokých travnatých plání.
Slyším zpívat svět celý
Slyším celý svět volat teď, nebo nikdy
Ještě není moc pozdě se změnit
a naše problémy konečně pochopit
Slyším, jak celý svět volá Jsme v tom všichni spolu
Překlad titulků: Jakub Doležal