EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
For blot 50 år siden rejste vi endelig til månen.
For allerførste gang så vi ned på vores egen planet.
Siden da er Jordens befolkning mere end fordoblet.
Denne serie hylder de resterende natur-undere
og afslører, hvad vi må bevare
for at sikre, at mennesker og natur trives.
Der er stadig fristeder på Jorden,
og af og til indeholder de en utrolig blanding af vildtlevende dyr.
De er livsvigtige, men de forsvinder hurtigt.
FRA ØRKEN TIL GRÆSLAND
En femtedel af Jordens landområder er dækket af ørken.
Den tørreste er Atacama i Sydamerika.
Her findes områder, hvor der aldrig er registreret regn.
Ørkener kan virke golde og tomme,
men de er af afgørende betydning for liv.
For dem, der kan overleve der, er de livsvigtige fristeder.
Socotraskarver
dukker op fra en støvstorm i den arabiske ørken.
Ørkenlandskabets tomhed er det, der netop har ført dem hertil,
og der kommer ufatteligt mange.
Der er 50.000 fugle.
Det er en fjerdedel af den samlede bestand.
De kommer hertil, fordi de kan yngle her.
Uforstyrret.
Men redebygning i en ørken er svært.
Temperaturen kan nå op på 40 grader Celsius.
Men både de voksne og deres hvide unger er klar på udfordringen.
De køler sig ved at stønne.
Ser en voksen ud til at have mad i kroen, forfølges den.
En voksen giver kun mad til sin egen unge...
...der må være her et sted.
Ungerne jager en voksen ud i ørkenen.
Uden held.
Nu må de hurtigt tilbage til sikkerhed i kolonien.
Denne ørken giver skarverne mere end blot sikkerhed.
Hver morgen starter en massebevægelse.
Det er myldretid.
En lavvandet banke i havet lige ved kolonien er fuld af føde.
Denne rigdom stammer fra ørkenen.
Støv, der blæses fra land,
indeholder næringsstoffer, der gøder det omkringliggende vand.
Så det er ørkenen, der beriger havet.
I Oman under sommermonsunen ruller tåge ind fra havet
og indhyller Dhofar-bjergene.
Tågen giver lige nok fugt til at opretholde en smule vegetation,
og disse få planter bliver fokus for liv.
Stenbukken skal forcere næsten lodrette klipper for at nå en af de få kilder.
Men de er nervøse.
Med god grund.
En arabisk leopard.
En af under 200, der har overlevet i naturen.
Denne hans territorium
strækker sig over 350 km2 med høje bjerge og dybe ørkenflodlejer.
Den sydlige del af den arabiske halvø
er et af de få steder, hvor der stadig er bytte nok til
at føde bestanden af leoparder.
Alligevel er der nok under 60 leoparder
på mere end 15.000 km2.
Disse leoparder har altid været sjældne,
men konflikter med mennesker gør nu yderligere indgreb i bestanden.
Der er få leoparder tilbage,
så denne skjulte optagelse er nærmest et mirakel.
En hunleopard.
Hun følger efter en han.
Sådanne møder bliver stadigt sjældnere.
Denne korte forening kan sikre fremtiden for leoparderne på kort sigt.
Men på længere sigt
afhænger deres skæbne af, at deres territorium beskyttes.
Nord for Dhofar-bjergene
ligger et sted, der er nærmest ufatteligt tomt.
Rub' al Khali.
Den tomme firkant.
Stedets navn passer på fortællingen om dette ørkenområde.
Det er det største sandhav i verden.
Der er områder, hvor der aldrig har været mennesker.
Kun de største ørkeneksperter kan overleve her.
Arabisk oryx.
Deres områder er enorme
og strækker sig over mere end 3.000 km2.
Det er et af deres sidste fristeder.
De blev jaget, til de næsten uddøde,
men har nu genindtaget deres forfædres territorium.
Med hjælp fra miljøaktivister er de vendt hjem.
Men genudsætning kan ikke redde alle ørkendyr.
Ørkenelefanter.
Der er færre end 150 her i Namibia.
Denne ældste ørken er mærket af udtørrede flodsenge,
som er skabt af vand, der kun flyder én eller to dage om året.
En voksen elefant
skal finde op til 200 kg føde hver eneste dag for ikke at sulte.
Så for disse sidste overlevende er livet en endeløs vandring.
Flokken anføres af en enlig, gammel hun, matriarken.
Hun fører sin familie til et særligt sted, hvor der stadig bør være føde,
selv i en tørke.
Hendes mor viste hende den for mange år siden.
Nu lærer hun sin egen unge at komme dertil.
Elefanterne er ikke alene i deres søgen efter føde.
Ørkenløver.
De er lige så sjældne som elefanterne.
Ungen beskyttes af sin mor.
Så løverne lader dem passere.
Træer i det fjerne er tegn på vand.
Flodsengen er tør.
Ana-træerne er dog stadig grønne.
Men der er et problem.
På denne årstid dækker frøkapslerne fra træerne normalt jorden.
Næringsrig føde for elefanter.
Men i år er høsten slået fejl.
Matriarken har ført flokken hertil for ingenting.
Selv træernes bladfyldte grene er uden for rækkevidde.
Familien er nødt til at gå videre.
En han kan strække sig næsten fire meter.
Han kan nå trætoppen.
Han kan være løsningen på deres problem.
Den gamle hun har kendt ham altid og har før bedt ham om hjælp.
Elefanter kan kun overleve her
på grund af viden, der er givet videre i generationer.
Men der er færre end 20 matriarker tilbage,
og går deres viden tabt,
kan elefanterne måske ikke længere leve her.
Ørkener kan ikke brødføde mange dyr året rundt.
Selv de, der er særligt tilpasset til disse forhold,
kan kun overleve i lille antal.
Men ved helt særlige lejligheder
forvandles ørkenerne.
Én gang hvert 10. år
kan der komme skybrud.
Et enkelt skybrud kan gøre ørkenen grøn.
I det sydlige Californien kan forandringen ses fra rummet.
Hundredvis af kvadratkilometer spirer pludselig.
Hvis sådan en forandring bliver regelmæssig,
kan der komme et nyt habitat.
Græssletter.
Et af Jordens mest produktive landskaber.
De giver næring til de største samlinger af store dyr på Jorden.
Serengeti brødføder flokke på over en million gnuer.
De følger regnen for at få fat i det nye græs.
Disse kæmpeflokke tiltrækker rovdyr.
Fem hangeparder.
En af de største sammenslutninger, der nogensinde er set.
De regerer et territorium på 450 km2.
De patruljerer sammen,
og det tiltrækker opmærksomhed.
Der er brug for en ny strategi, hvis jagten skal give pote.
De må skjule sig.
En voksen gnu er en drabelig modstander.
Fire af geparderne optager forfølgelsen.
De går direkte mod byttet.
Den femte sniger sig rundt om.
De skal helt tæt på, før de sætter spurten ind.
De er der næsten.
Alle fem går i aktion.
De jager hver deres bytte.
Det er kaotisk.
En enkelt gepard kan ikke forsvare sit bytte.
De må samarbejde.
Disse dramaer kan kun udspille sig, fordi Serengeti er beskyttet
og har været det i over 65 år.
Men Serengeti er en undtagelse.
Rundt om på Jorden forsvinder pladsen til græssletter.
For 180 år siden græssede millioner af bisoner
på Nordamerikas Great Plains.
En prærie, der er hundrede gange større end Serengeti.
Det var det ægte vilde vesten.
Hver sommer kom hannerne med deres udfordringer
og kæmpede om at få hunnerne.
Når brunsttiden kom, blev kampene voldsommere.
Men nu om dage er det meste af prærien stille.
Mennesker har slagtet de store flokke.
Der er under 30.000 vildtlevende bisoner tilbage.
Og 90 % af prærien er forsvundet.
Det meste er nu landbrugsjord.
Hvad vi spiser, og hvordan vi producerer det,
afgør fremtiden for Jordens græssletter.
Vores fortid kan vise os, hvordan vi kan brødføde os selv
og stadig give plads til naturen.
Ungarns gamle hø-enge, der stadig dyrkes på traditionel vis,
giver næring til et utroligt dyreliv.
Der er massevis af sommerfugle.
Én art har en helt utroligt kompleks livscyklus.
Ensianblåfuglen.
Hunnen skal parre sig og lægge æg på én bestemt plante.
Klokkeensian.
Æggene bliver hurtigt til larver.
Højt oppe på planterne er de i sikkerhed for rovdyr.
Men så gør larverne noget, der virker selvmorderisk.
De firer sig ned til jorden på silketråde.
Ned til farerne.
De har intet forsvar over for hærgende myrer, der bærer dem væk.
Men det er præcis det, larverne har brug for.
De udsender en lugt, der ligner myrelarvernes.
Myrerne reagerer ved at bære dem til deres bo.
De lægger dem i myreboets rugekammer.
De blårøde larver ligger sammen med myrernes egne hvide larver
og udsender de rigtige signaler.
Og plejermyrerne fodrer dem.
Men det er ikke alt.
Larverne kopierer nu de lyde, dronningen udsender.
Derfor behandler myrerne dem som kongelige.
Er der knaphed på føde,
fodrer myrerne endda larverne før deres egne unger.
De giver dem så meget føde, at larverne vokser voldsomt.
Og larverne spiser og vokser under jorden i næsten to år.
Indtil der en dag ikke længere er noget at fodre.
Larverne har forpuppet sig.
Men få uger senere kravler en ensianblåfugl ud.
Nu bevæger de sig væk fra reden,
der har været deres hjem i de seneste 23 måneder.
Den unge sommerfugl kommer væk fra reden
og kravler op ad et græsstrå.
Vingerne folder sig ud. Den gør sig klar til at flyve ud og finde en mage.
Dette komplekse liv er nok let for sommerfuglen, men det er farligt.
Skulle der ske noget med myrerne eller klokkeensianen,
vil ensianblåfuglen uddø.
Der er kun små områder med disse gamle enge tilbage i Europa.
Men længere mod øst
var der engang græssletter, der gik en femtedel af Jorden rundt
fra Rumænien til Kina.
Her er der steder, hvor der over utallige kilometer
ikke er nogen veje eller hegn.
Her, hvor der ingen træer er, bygger ørne rede på jorden.
Engang jagede disse ørne antiloper, som fandtes i millionvis.
Og der er stadig nogle her.
Dette er en saigaantilope, der ikke lever andre steder på Jorden.
De helt specielle næser er særligt tilpassede
til at filtrere det støv væk, der hvirvledes op af de store flokke,
der engang levede her.
Nu er de stærkt truede.
Krybskytteri og forsvundne habitater har haft katastrofale konsekvenser.
Men bevaringsindsatser er nu begyndt at gøre en forskel.
Der er stadig håb for disse utrolige slettebeboere.
Beviset på dette kan findes længere mod øst i Mongoliet,
hvor græssletterne stadig er stort set uberørte.
Dette er Przewalski-heste.
For 50 år siden var der ingen vildtlevende tilbage,
men nogle få voksne overlevede i fangeskab.
Nøje avl på 12 af dem øgede antallet,
indtil der var nok til at sætte dem ud på sletterne.
Dette er deres efterkommere.
En hingst beskytter hvert harem.
De skal være årvågne, og de har travlt med at forsvare flokken.
Eller jage ungkarle væk, der vil lokke en hoppe til sig.
Der er nu over 300 af dem,
så fremtiden for disse vildheste ser mere sikker ud.
Genopretning af racen var kun mulig,
fordi den enorme mongolske slette er stort set uberørt.
Dette græs er noget af det højeste på hele Jorden.
Det er så højt, at det kan skjule en elefant.
Det får de kæmper, der bor der, til at se små ud.
Et sidste skjulested for det ekstremt truede indiske næsehorn.
Dette er Indien.
Et af de folkerigeste lande på Jorden.
Men her er man fast besluttet på at beskytte disse vigtige græssletter.
Hvordan mon det er at bo i denne tætbefolkede, klaustrofobiske verden?
Bare ved at bevæge sig rundt kan man støde på farer.
Græsset skjuler tigre.
Striber og skygger smelter sammen.
Højt græs skjuler nok tigrene for byttedyrene.
Men det skjuler også byttedyrene fra hunnen her.
Hun skal ind på 20 meters afstand.
Og hun skal altid vide, præcist hvor byttet er skjult.
Måske har hun tabt sporet.
Hun vover at kigge op.
Alle hjorte i nærheden ved nu, præcis hvor tigeren er.
Andre har hørt signalet og ved, hendes mission mislykkedes.
Hendes unger.
Hun efterlod dem skjult i græsset.
I de seneste 100 år
er antallet af vilde tigere faldet med over 95 %.
Men her i Indien, hvor de ellers trues af krybskytteri
og et stigende antal mennesker,
er antallet af tigere faktisk stigende.
Beskytter man de dyrebare områder med græssletter og ørkener,
vil dyrearterne igen vokse i antal.
Besøg ourplanet.com
og læs mere om, hvad vi skal gøre for at bevare de vilde græssletter.