NETFLIX-DOKUMENTTISARJA
Siitä on vain 50 vuotta,
kun uskaltauduimme viimein kuuhun.
Katsoimme ensimmäistä kertaa takaisin kohti omaa planeettamme.
Sen jälkeen maailman väkiluku on yli kaksinkertaistunut.
Tämä sarja juhlii jäljellä olevia luonnonihmeitä -
ja paljastaa, mitä meidän on suojeltava -
varmistaaksemme ihmisen ja luonnon kukoistamisen.
Maapallolla on yhä turvapaikkoja,
joissa toisinaan tapahtuu vaikuttavia villieläinten kokoontumisia.
Ne tarjoavat elintärkeää tilaa, mutta ne ovat katoamassa nopeasti.
AAVIKOT JA SAVANNIT
Viidennes planeettamme pinta-alasta on aavikkojen peitossa.
Niistä kuivin on Atacama Etelä-Amerikassa.
On paikkoja, joissa ei ole koskaan tiedetty sataneen.
Aavikot saattavat vaikuttaa karuilta ja tyhjiltä,
mutta ne ovat elämälle korvaamattoman tärkeitä.
Niille, jotka selättävät aavikoiden haasteet -
ne tarjoavat elintärkeän turvapaikan.
Arabianmerimetsot -
ilmestyvät Arabian niemimaan aavikoiden hiekkamyrskystä.
Nimenomaan tämän maiseman tyhjyys on tuonut ne paikalle.
Niitä on saapunut huikea määrä.
Viisikymmentätuhatta lintua.
Neljännes niiden kannasta.
Ne ovat tulleet, koska täällä ne voivat paritella rauhassa.
Mutta pesiminen on hankalaa aavikolla.
Lämpötila saattaa nousta yli 40 celsiusasteen.
Siitä huolimatta aikuiset ja valkountuvaiset poikaset -
ovat valmiina haasteeseen.
Linnut viilentävät itseään läähättämällä.
Jos aikuisella näyttää olevan ruokaa kuvussaan, sitä häiritään.
Aikuinen antaa ruokaa vain omalle poikaselleen,
jonka on oltava jossakin täällä.
Poikaset ajavat aikuisen aavikolle.
Ei onnistunut.
Nyt niiden on palattava nopeasti yhdyskunnan turvaan.
Aavikko tarjoaa merimetsoille muutakin kuin turvapaikan.
Joka-aamuinen massamuutto alkaa.
On ruuhka-aika.
Yhdyskunnan vieressä sijaitseva matala lahti on täynnä ruokaa.
Nämä rikkaudet tulevat aavikosta itsestään.
Tuulen puhaltama pöly -
sisältää ravinteita, jotka lannoittavat ympäröivät vesialueet.
Täten aavikko itse rikastuttaa meren.
Kesämonsuunin aikaan Omanissa usva vyöryy mereltä -
ja lainehtii Dhofar-vuorten yli.
Vesihöyry tuo juuri tarpeeksi kosteutta vähälle kasvillisuudelle,
ja tästä harvasta vehreydestä tulee elämän keskipiste.
Ibexin on ylitettävä lähes pystysuorat jyrkänteet päästäkseen lähteelle.
Mutta ne ovat hermostuneita, ja siihen on hyvä syy.
Eteläarabianleopardi,
joita elää luonnossa enää alle kaksisataa.
Tämän uroksen reviiri -
kattaa yli 350 neliökilometrin alueen täynnä korkeita vuoria ja syviä vadeja.
Arabian niemimaan eteläinen kärki -
on yksi harvoista alueista, jossa on tarpeeksi ravintoa -
näiden leopardien elättämiseen.
Siltikin niitä on alle kuusikymmentä yksilöä -
yli 15 000 neliökilometrin alueella.
Nämä leopardit ovat aina olleet harvinaisia,
mutta nyt konflikti ihmisten kanssa -
on vähentänyt niiden lukumäärää entisestään.
Leopardeja on jäljellä vähän,
joten on lähes ihme, että saimme kuvattua tämän materiaalin piilokameralla.
Naarasleopardi,
joka jäljittää urosta.
Tällaisista tapaamista on tulossa yhä harvinaisempia.
Lyhyinkin tapaaminen saattaa varmistaa näiden leopardien lähitulevaisuuden.
Mutta pidemmän aikavälin -
tulevaisuus riippuu niiden reviirien suojelusta.
Dhofar-vuorten pohjoispuolella -
sijaitsee alue, joka on lähes käsittämättömän tyhjä.
Rub' al-Khali,
Tyhjä neljännes.
Jo paikan nimi -
kaikuu näiden aavikkoisten alueiden romantiikkaa.
Tämä on maailman suuri hiekkameri.
On alueita, jonne ihminen ei koskaan uskaltaudu.
Vain aavikon ammattilaisista parhaimmat selviytyvät täällä.
Valkobeisa.
Välimatkat ovat pitkiä -
ja kattavat yli 30 000 neliökilometrin alueen.
Tämä on yksi niiden viimeisistä turvapaikoista.
Vaikka ne kerran metsästettiin lähes sukupuuttoon,
ne ovat nyt palanneet muinaisille reviireilleen.
Ympäristönsuojelijoiden avulla ne ovat palanneet kotiinsa.
Mutta takaisinistutus ei voi pelastaa kaikkia aavikon eläinlajeja.
Aavikkonorsuja.
Alle 150 on jäljellä täällä Namibiassa.
Tämän ikivanhan aavikon halki kulkee kuivia joenuomia,
jotka vain parina päivänä vuodessa virtaava vesi on kaivertanut.
Aikuisen norsun -
on löydettävä jopa 200 kiloa ruokaa päivittäin, jottei se näänny nälkään.
Näiden viimeisten selviytyjien elämä on siis loputonta vaellusta.
Yksi vanha naaras, matriarkka, ohjaa laumaa.
Se johtaa perheensä -
erityiseen paikkaan, jossa pitäisi olla ruokaa -
jopa kuivuuden aikana.
Naaras oppi sen olemassaolosta emoltaan -
monia vuosia sitten.
Nyt se opettaa oman poikasensa löytämään paikan.
Norsut eivät etsi ruokaa yksin.
Aavikkoleijonia.
Ne ovat aivan yhtä harvinaisia kuin norsutkin.
Emo suojelee poikastaan.
Leijonat päästävät ne siis ohitseen.
Kaukaisuudessa siintävät puut ovat merkki vedestä.
Joenuoma on kuiva.
Akaasiat ovat silti yhä vihreitä.
Mutta laumalla on ongelma.
Puiden siemenkodat peittävät yleensä maan tähän aikaan vuodesta.
Ne ovat ravintorikasta ruokaa elefanteille.
Tänä vuonna sato on epäonnistunut.
Matriakka johti lauman paikalle tyhjän takia.
Jopa puiden vihreät oksat ovat niiden ulottumattomissa.
Perheellä ei ole muuta mahdollisuutta kuin jatkaa matkaa.
Norsu-uros, joka on jopa neljän metrin korkuinen,
ylettyy latvustoon -
ja saattaa ratkaista lauman ongelman.
Vanha naaras on tuntenut sen koko elämänsä ja saanut siltä apua ennenkin.
Norsut selviytyvät vain -
sukupolvelta toiselle siirtyvän tiedon avulla.
Mutta alle kaksikymmentä matriarkkaa on enää jäljellä,
ja jos niiden tieto katoaa,
norsut eivät välttämättä enää pysty elämään täällä.
Aavikot eivät pysty elättämään suuria eläinmääriä ympäri vuoden,
ja jopa näihin olosuhteisiin erikoistuneet lajit -
selviävät vain pienin joukoin.
Mutta tiettyinä ajankohtina -
aavikot muuttuvat.
Kerran vuosikymmenessä rankkasade voi yllättää.
Yksikin sellainen muuttaa aavikon vihreäksi.
Eteläisen Kalifornian -
muutos näkyy jopa avaruudesta.
Satojen neliökilometrien kokoiset alueet kukoistavat yllättäen.
Jos muutoksista tulee säännöllisiä,
uusi elinympäristö saattaa syntyä.
Savannit.
Ne ovat planeettamme tuottoisimpia alueita.
Niillä elää maapallon mahtavimmat laumat suuria eläimiä.
Serengetissä elää yli miljoona gnuuantilooppia.
Ne seuraavat sateita löytääkseen tuoreen ruohon.
Nämä valtavat laumat houkuttelevat saalistajia.
Viisi urosgepardia.
Yksi suurimmista koskaan nähdyistä liittoumista.
Ne hallitsevat 450 neliökilometrin reviiriä.
Gepardit partioivat sitä yhdessä.
Se herättää huomiota.
Niiden on muutettava strategiaansa -
onnistuakseen metsästyksessä.
Ne tarvitsevat suojaa.
Aikuinen gnuuantilooppi on pelottava vastus.
Neljä gepardia alkavat vaania -
ja kävelevät suoraan kohti saalista.
Viides lähestyy sivulta.
Niiden on päästävä todella lähelle ennen viimeistä pyrähdystään.
Ne ovat melkein paikalla.
Kaikki viisi hyökkäävät -
jahdaten eri kohdetta.
Syntyy kaaos.
Gepardi ei pysty yksin puolustamaan saalistaan.
Niiden on työskenneltävä yhdessä.
Nämä jännitysnäytelmät jatkuvat, koska Serengeti on suojelualue -
ja on ollut sellainen jo yli 65 vuotta.
Mutta Serengeti on poikkeus.
Savannit ovat kadonneet tasaista vauhtia ympäri maailman.
Satakahdeksankymmentä vuotta sitten miljoonapäiset biisonilaumat -
laidunsivat Pohjois-Amerikan Suurilla tasangoilla.
Ne vaelsivat preerialla, joka oli sata kertaa Serengetin kokoinen.
Tämä oli todellinen villi länsi.
Joka kesä urokset karjahtelivat haasteitaan -
ja taistelivat naaraista.
Kiiman kiihtyessä taisteluista tuli raaempia.
Nykyään preerialla on kuitenkin hiljaista.
Ihminen teurasti biisonien mahtavat laumat.
Alle 30 000 villibiisonia on jäljellä,
ja 90 prosenttia preeriasta on menetetty,
suurin osa siitä maanviljelylle.
Mitä me syömme, ja miten tuotamme sen,
määrittelee planeettamme ruohotasankojen tulevaisuuden.
Menneisyytemme voisi opettaa, kuinka voisimme ruokkia itsemme -
ja silti jättää tilaa luonnolle.
Unkarin muinaiset niityt, joita viljellään yhä perinteisellä tapaa,
tarjoavat epätavallisen rikkaan elinympäristön.
Perhosia on yltäkyllin.
Yhdellä perhoslajilla on lähes uskomattoman monimutkainen elinkaari.
Katkerosini.
Jokaisen naaraan on pariteltava ja munittava vain yhdelle kasvilajille,
kellokatkerolle.
Munat kuoriutuvat pian perhosen toukiksi.
Kasvin korkeuksissa ne ovat suojassa saalistajilta.
Mutta sitten toukat tekevät itsetuhoiselta vaikuttavan liikkeen.
Ne laskeutuvat silkkikuidun avulla maahan,
jossa vaara odottaa.
Ne eivät voi puolustautua ryösteleviä muurahaisia vastaan,
jotka vievät ne mukaansa.
Mutta tätä toukka halusikin.
Ne tuottavat muurahaisen toukkaa matkivaa hajua.
Muurahaiset reagoivat siihen viemällä ne pesäänsä.
Ne vievät toukan keon muiden jälkeläisten joukkoon.
Violetit perhosentoukat makaavat valkoisten muurahaisen toukkien keskellä -
ja osaavat antaa juuri oikeita signaaleja.
Muurahaiset kiirehtivät ruokkimaan niitä.
Eikä siinä vielä kaikki.
Perhosen toukka alkaa nyt imitoida kuningatar-muurahaisen ääntelyä,
jonka ansiosta sitä kohdellaan kuin kuninkaallista.
Jos ruoasta on pulaa,
muurahaiset jopa ruokkivat perhosen toukat ennen omia jälkeläisiään.
Perhosen toukkia ruokitaan niin ahkerasti, että ne kasvavat valtavasti.
Maan alla perhosen toukat syövät ja kasvavat lähes kaksi vuotta,
kunnes eräänä päivänä muurahaisilla ei ole enää ruokittavaa.
Toukat ovat nyt kotiloituneet.
Muutaman viikon kuluttua -
kotelosta ryömii katkerosini.
Nyt ne lähtevät keosta,
joka on ollut niiden koti viimeiset 23 kuukautta.
Nuori aikuinen lähtee keosta -
ja kapuaa ylös ruohonkortta.
Siivet laajenevat sen valmistautuessa lentämään etsimään puolisoa.
Tämä monimutkainen elämä saattaa helpottaa perhosen työtaakkaa,
mutta se on riskialtista.
Jos muurahaisille tai kellokatkerolle tapahtuu jotakin,
katkerosini kuolee sukupuuttoon.
Näitä muinaisia niittyjä on jäljellä vain vähän Euroopassa.
Mutta kauempana idässä -
oli kerran savanneja, jotka ulottuivat viidenneksen maailman ympäri -
Romaniasta Kiinaan.
Täällä on paikkoja, joissa kilometri toisensa jälkeen -
ei ole teitä tai aitoja.
Täällä, missä ei ole puita, kotkat pesivät maassa.
Aikanaan nämä kotkat saalistivat alueen miljoonia antilooppeja.
Niitä on vielä muutama jäljellä.
Nämä ovat saiga-antilooppeja, joita ei elä missään muualla.
Niiden erikoislaatuiset nenät ovat sopeutuneet -
suodattamaan pölyn, jonka täällä joskus eläneet valtavat laumat nostattivat.
Nyt ne ovat äärimmäisen uhanalaisia.
Salametsästys ja elinympäristön menetys ovat tuhonneet niiden kannan.
Mutta suojelutyöt ovat viimeaikoina alkaneet tuottaa tulosta.
Näillä erikoisilla tasankojen asukeilla on vielä toivoa.
Tämän voi nähdä kauempana idässä, Mongoliassa,
missä ruohotasangot ovat yhä lähes koskemattomat.
Nämä ovat przewalskinhevosia.
Viisikymmentä vuotta sitten ne olivat kadonneet luonnosta,
mutta muutama niistä eli yhä vankeudessa.
Niiden lukumäärää nostettiin 12 hevosta siittämällä,
kunnes niitä oli tarpeeksi palautettavaksi tasangoille.
Nämä ovat niiden jälkeläisiä.
Orit suojelevat haaremeitaan.
Niiden on oltava valppaita, ja ne kiirehtivät puolustamaan laumaansa -
tai hätyyttämään tammoja vietteleviä poikamiehiä.
Nyt kun niitä elää luonnossa jopa 300,
näiden villihevosten tulevaisuus vaikuttaa varmemmalta.
Lajin toipuminen oli mahdollista vain,
koska Mongolian laaja aro on säilynyt lähes koskemattomana.
Nämä ovat yksiä planeettamme korkeimmista ruohoista.
Ruohikko on niin korkeaa, että se kätkee norsutkin.
Sen joukossa jättiläisetkin vaikuttavat pieniltä.
Tämä on todella uhanalaisen intiansarvikuonon viimeinen piilopaikka.
Tämä on Intia,
yksi maapallon väestörikkaimmista maista.
Siitä huolimatta täällä suojellaan päättäväisesti näitä savanneja.
Millaistahan on elää tässä tiheässä, klaustrofobisessa maailmassa?
Pelkkä käveleminenkin saattaa johdattaa suoraan vaaraan.
Ruohikko kätkee sisäänsä tiikereitä.
Raidat ja varjot sulautuvat toisiinsa.
Pitkä ruohikko saattaa piilottaa naarastiikerin saaliiltaan,
mutta se myös piilottaa saaliin siltä.
Tiikerin on päästävä 20 metrin etäisyydelle siitä.
Ja sen on aina tiedettävä tarkkaan, missä saalis piilottelee.
Se saattoi kadottaa ne.
Se ottaa riskin ja kurkistaa.
Peurat tietävät nyt tarkalleen tiikerin sijainnin.
Muutkin ovat kuulleet tiikerin epäonnistumisesta kielivän signaalin.
Sen pennut.
Naaras oli jättänyt ne piiloon ruohikkoon.
Viimeisen sadan vuoden aikana -
villien tiikerien määrä on pudonnut 95 prosentilla.
Mutta täällä Intiassa,
salametsästyksen asettamista paineista -
ja kasvavasta väestömäärästä huolimatta,
tiikerien määrä on kasvamassa.
Suojelemalla savannien ja aavikoiden tarjoamaa kallisarvoista tilaa -
eläinlajit toipuvat.
Sivustolla ourplanet.com voit oppia,
mitä meidän tulee tehdä nyt suojellaksemme savanneja.