EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
For bare 50 år siden
våget vi oss endelig opp til månen.
For første gang ser vi ned på vår egen planet.
Siden den gang har menneskepopulasjonen mer enn doblet seg.
Denne serien vil feire de naturlige underverkene som er igjen
og avdekke hva vi må bevare
for å forsikre at folk og natur trives.
Jorden har fremdeles reservater,
og av og til holder de spektakulære samlinger av dyreliv.
De sørger for viktig rom, men de forsvinner fort.
FRA ØRKENER TIL GRESSLETTER
En femtedel av planeten vår er dekket av ørken.
Den tørreste av alle er Atacama i Sør-Amerika.
Det finnes noen steder her hvor det aldri har blitt registrert regn.
Ørkener virker kanskje uttørkede og tomme,
men de er ekstremt viktige for liv.
For de som overkommer utfordringene deres,
gir de et viktig oppholdsted.
Araberskarv,
dukker opp fra en støvstorm i Den arabiske ørkenen.
Det er tomheten i dette landskapet som har ført dem hit,
og de har kommet i enorme mengder.
Femti tusen av dem.
En kvart av den totale populasjonen.
De har kommet, fordi her kan de formere seg...
...uforstyrret.
Men hekking i en ørken er vanskelig.
Temperaturen kan komme opp i 40 grader celsius.
Likevel er både de voksne og deres hvite unger
klare for denne utfordringen.
De kjøler seg ned ved å pese.
Hvilken som helst voksen som ser ut til å ha mat i avlingen sin blir omringet.
En voksen gir bare mat til ungene sine,
som må være rundt her et sted.
Ungene jager en voksen ut i ørkenen.
Uflaks.
Nå må de komme seg kjapt tilbake til sikkerheten i kolonien.
Denne ørkenen gir skarverne mer enn bare et sikkert oppholdssted.
Hver morgen starter en massebevegelse.
Det er rushtiden.
En grunn havarm rett ved siden av kolonien
er full av mat.
Denne overfloden kommer fra selve ørkenen.
Støv blåst fra land
inneholder næringsstoffer som befrukter det nærliggende vannet.
Så det er selve ørkenen som beriker sjøen.
I Oman, under sommermonsunen, ruller tåken inn fra sjøen,
flagrende over Dhofar-fjellene.
Tåken har akkurat nok fuktighet til å opprettholde litt vegetasjon,
og dette sparsomme grøntområdet blir et fokus for liv.
Steinbukk må krysse de nesten vertikale klippene for å nå et av vekstområdene.
Men de er nervøse,
og med god grunn.
En arabisk leopard,
en av mindre enn 200 som gjenstår i villmarken.
Denne hannens territorium
strekker seg over 350 kvadratkilometer med høye fjell og dype raviner.
Den sørlige kanten av den arabiske halvøya
er et av de få stedene hvor det er nok bytte
til å opprettholde en populasjon av disse leopardene.
Men likevel er det sannsynligvis mindre en 60 individer
på over 15 000 kvadratkilometer.
Disse leopardene har alltid vært sjeldne,
men nå har konflikten med mennesker
gjort at antallet minker enda mer.
Det er få leoparder igjen,
så det våre skjulte kameraer fanger nå er nesten mirakuløst.
En hunnleopard,
og hun sporer en hann.
Slike møter blir stadig sjeldnere.
Dette korte møtet kan sikre den kortsiktige fremtiden til leopardene.
Men på lang sikt
vil skjebnen deres avhenge på om territoriet deres blir beskyttet.
Nord for Dhofar-fjellene
ligger et sted med nesten utenkelig tomhet.
Rub' al Khali,
den tomme fjerdedel.
Selve navnet på dette stedet
resonnerer med romantikken i disse ørkenlandene.
Dette er det største sandhavet i verden.
Det er områder der mennesker aldri har satt sin fot.
Bare de beste ørkenspesialistene kan overleve her.
Arabiaoryx.
Området deres er stort
og strekker seg over 3 000 kvadratkilometer.
Dette er et av deres siste tilfluktssteder.
Nesten jaktet til utryddelse,
har de nå gjenvunnet deres forfedres territorium.
Med hjelp fra naturvernere har de kommet hjem.
Men gjeninnføring kan ikke redde alle ørkendyr.
Ørkenelefanter.
Mindre enn 150 gjenstår her i Namibia.
Denne eldgamle ørkenen er merket av tørre elveleier,
formet av vannet som strømmer bare en eller to dager i året.
En voksen elefant
må finne opp mot 200 kilo mat hver dag for å ikke sulte.
Så for disse siste overlevende er livet en endeløs vandring.
Flokken blir ledet av en gammel hunn, matriarken.
Hun leder familien sin
til et spesielt sted der mat er tilgjengelig
selv i tørke.
Hun lærte om den fra moren sin
for mange år siden.
Nå lærer hun sin egen kalv hvordan man kommer seg dit.
Elefantene er ikke alene i søken etter mat.
Ørkenløver.
De er like sjeldne som elefantene.
Kalven blir beskyttet av moren sin.
Så løvene lar dem passere.
Trær i det fjerne er et tegn på vann.
Elveleiet er tørt.
Faidherbia albida-trærne, derimot, er fortsatt grønne.
Men det er et problem.
På denne tiden av året
pleier frøkapseler fra trærne å ligge på bakken.
God mat for elefanter.
Men i år har avlingen mislyktes.
Matriarken har ledet flokken sin hit for ingenting.
Selv de løvrike trærne er ute av deres rekkevidde.
Familien har intet annet valg enn å gå videre.
En okse, nesten fire meter høy.
Han kan nå opp til trekronene,
og han kan bli løsningen til problemet deres.
Den eldre hunnen har kjent ham hele livet sitt og har fått hjelp av ham før.
Elefanter kan bare overleve her
på grunn av kunnskap som er videreført i generasjoner.
Men det er mindre enn 20 matriarker igjen,
og hvis kunnskapen deres går tapt,
kan ikke elefanter klare å leve her lenger.
Ørkener kan ikke holde store mengder med dyr året rundt,
og selv de som har tilpasset seg til disse forholdene,
kan bare overleve i små mengder.
Men ved spesielle anledninger
transformeres ørkener.
En gang i tiåret
kan det oppstå et skybrudd.
Det trengs bare ett for å gjøre ørkenen grønn.
I sørlige California
er endringene synlige fra verdensrommet.
Hundrevis av kvadratkilometer blomstrer plutselig.
Hvis sånne transformasjoner blir vanlig,
kan et nytt habitat utvikles.
Gressletter.
Et av planeten vår sitt mest produktive landskap.
De brødfør de største samlingene store dyr på Jorden.
Serengeti holder flokker på over en million gnuer.
De følger regnet for å spise det nye gresset.
Disse enorme flokkene tiltrekker seg rovdyr.
Fem hanngeparder.
En av de største koalisjonene noensinne observert.
De dominerer et territorium på 450 kvadratkilometer.
De patruljerer det sammen,
og det tiltrekker seg oppmerksomhet.
En annen strategi trengs
hvis de skal skal jakte vellykket.
De trenger dekning.
En voksen gnu er en formidabel motstander.
Fire av gepardene starter å forfølge
og går direkte mot byttet.
Den femte kryper rundt på den andre siden.
De må komme seg veldig nærme før sluttspurten.
De er nesten fremme.
Alle fem bryter ut,
hver katt jager forskjellige mål.
Det er kaos.
En enkel gepard er ikke sterk nok til å holde byttet sitt.
De må jobbe sammen.
Disse dramaene fortsetter bare fordi Serengeti er beskyttet,
og har vært det i over 65 år.
Men Serengeti er et unntak.
På hele planeten har plass til gressletter forsvunnet jevnt.
For 180 år siden gikk millioner av bison
på beite rundt Great Plains i Nord-Amerika.
De streifet over av en slette hundre ganger større enn Serengeti.
Dette var det ekte ville vesten.
Hver sommer brølte hannene utfordringene sine
og kjempet for hunnene.
Etter hvert som brunsten økte, ble kampene mer brutale.
I dag, derimot, er mesteparten av prærien stille.
Mennesker slaktet de store flokkene.
Mindre enn 30 000 ville bison er igjen,
og 90 prosent av prærien har forsvunnet,
mesteparten til landbruk.
Det vi spiser og måten vi produserer det
vil bestemme fremtiden til planetens gressletter.
Fortiden vår kan vise oss hvordan vi kan skaffe mat
og likevel gi rom til naturen.
De eldgamle høyengene i Ungarn, fortsatt dyrket på tradisjonelt vis,
gir habitater med ekstraordinær overflod.
Det er rikelig med sommerfugler.
En art har en nesten utrolig komplisert livssyklus.
Blåvingen.
Hver hunn kan parre seg og legge egg på bare én planteart,
klokkesøte.
Eggene klekkes fort til larver.
Høyt oppe på plantene er de trygge fra rovdyrene under dem.
Men så gjør larvene noe tilsynelatende selvmordersk.
De rappellerer på silketråder ned til bakken under...
...og inn i faresonen.
De har ikke noe forsvar mot de plyndrende maurene,
som bærer dem vekk.
Men dette er akkurat dette larvene trenger.
De produserer en aroma lik den som avgis fra en maurlarve.
Maurene responderer med å ta dem med tilbake til redet sitt.
Der legger de dem i koloniens rugekammer.
De lilla larvene, som ligger blant maurene sine egne hvite larver,
gir fra seg de riktige signalene.
Og sykepleiermaurene skynder seg å mate dem
Men det er mer.
Larvene starter nå å etterligne lyden som lages av maurdronningen,
og som resultat av dette, behandler maurene dem som kongelige.
Hvis det blir lite mat,
vil maurene mate larvene i stedet for sine egne små.
De gir dem så store mengder med mat at larvene vokser enormt.
Og der, under bakken, vil larvene mates og vokse i nesten to år.
Inntil det en dag ikke finnes noe maurene kan mate.
Larvene har forpuppet.
Men noen få uker senere
kryper det ut en blåvinge.
Nå begynner de å forlate redet
som har vært hjemmet deres i de siste 23 månedene.
De unge voksne finner veien ut av redet
og klatrer opp et gresstrå.
Vingene ekspanderer når den forbereder seg på å fly og finne en make.
Dette kompliserte livet kan være arbeidssparende for sommerfuglene,
med det er risikabelt.
Hvis noe skjer med maurene eller med klokkesøten,
blir blåvingene utryddet.
Bare små fragmenter av disse eldgamle engene
er igjen i Europa.
Men forbi dem mot øst
strakk det seg en gang gressletter over en femtedel rundt verden,
fra Romania til Kina.
Her er det steder som mil etter mil
er uten noen veier eller gjerder.
Her, hvor det ikke er noen trær, har ørner reir på bakken.
En gang pleide disse ørnene å jakte på millioner av antiloper.
Og noen er det fortsatt.
Dette er saiga, antiloper som ikke lever noen andre steder i verden.
Deres ekstraordinære neser er spesielt tilpasset
til å filtrere ut støv som sparkes opp av de enorme flokkene
som en gang levde her.
Nå er de kritisk truet.
Snikskyting og tapet av habitatet har hatt en sterk innvirkning på dem.
Men bevaringsarbeid har nylig begynt å gjøre en forskjell.
Det er fremdeles håp for disse ekstraordinære sletteboerne.
Og beviset på dette kan bli funnet lengre øst, i Mongolia,
hvor gresslettene holder seg stort sett intakt.
Dette er przewalskihester.
For femti år siden ble de utryddet i det fri,
men noen få voksne overlevde i fangenskap.
Forsiktig avling av 12 av dem har økt antallet
til det var nok til å slippe dem ut på slettene.
Dette er etterkommerne deres.
En hingst beskytter hvert harem.
De må være på vakt, og de løper for å beskytte flokken sin,
eller jager vekk ungkarer som prøver å lokke med seg en merr.
Med et antall på rundt 300,
ser fremtiden for disse villhestene sikrere ut.
Gjenopprettelsen var bare mulig
fordi de enorme mongolske steppene fremdeles er stort sett uberørt.
Dette gresset er noe av det høyeste som finnes på planeten.
Det er så høyt at det kan skjule elefanter.
De får gigantene som bor blant dem til å virke små.
Et siste gjemmested
for det truede pansernesehornet.
Dette er India,
et av de mest folkerike landene på Jorden.
Likevel er det et stort ønske om å beskytte disse viktige gresslettene.
Hvordan er det
å leve i denne tette, klaustrofobiske verden?
Bare det å bevege seg litt rundt kan bety å trå inn i fare.
Gresset skjuler tigere.
Striper og skygger blandes.
Langt gress kan kanskje skjule tigeren for byttet sitt,
men det skjuler også byttet for henne.
Hun må komme innen 20 meter fra den.
Og hun må alltid vite nøyaktig hvor byttet gjemmer seg.
Hun kan ha mistet dem.
Hun tar sjansen å titte litt.
Alle hjortene i området vet nå nøyaktig hvor tigeren er.
Andre har hørt signalet som kunngjør hennes fiasko.
Ungene hennes.
Hun hadde gjemt dem i gresset.
I løpet av de siste hundre årene
har antallet ville tigere sunket med over 95 prosent.
Men her i India,
til tross for det enorme presset fra snikskyttere
og et voksende folketall,
øker faktisk tigerantallet.
Beskytt den dyrebare plassen som gressletter og ørkener tilbyr,
så vil dyrene sprette tilbake.
Vennligst besøk ourplanet.com
for å finne ut av hva vi må gjøre nå for å beskytte ville gressletter.