‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Cu doar 50 de ani în urmă,
‎ne-am aventurat, în sfârșit, pe Lună.
‎Pentru prima dată, am privit în urmă ‎spre planeta noastră.
‎De atunci, populația omenirii s-a dublat.
‎Această serie va celebra ‎minunile naturale care ne rămân
‎și va dezvălui ce trebuie să protejăm
‎pentru ca natura și omenirea ‎să înflorească.
‎Pământul încă mai ascunde refugii...
‎și, ocazional, acestea adăpostesc ‎adunări uluitoare de viețuitoare.
‎Le conferă o oază vitală, ‎însă dispar pe zi ce trece.
‎DIN NISIP ÎN IARBĂ
‎O cincime din uscatul planetei ‎e acoperit de deșert.
‎Cel mai arid dintre ele este Atacama, ‎din America de Sud.
‎Aici există locuri în care ‎nu s-au înregistrat ploi niciodată.
‎Deșerturile pot părea ‎a fi sterpe și goale...
‎însă joacă un rol crucial ‎pentru viețuitoare.
‎Pentru cei ce le pot depăși obstacolele,
‎deșerturile reprezintă un refugiu vital.
‎Cormoranii de Socotra
‎își fac apariția dintr-o furtună de nisip ‎din Deșertul Arabiei.
‎Însăși izolarea acestui loc ‎este ceea ce i-a atras aici.
‎Și au sosit într-un număr impresionant.
‎Sunt 50.000 de suflete.
‎Un sfert din populația lor totală.
‎Au venit ‎pentru că aici se pot împerechea...
‎fără a fi deranjați.
‎Însă e dificil ‎să-ți faci cuibul în deșert.
‎Temperaturile ating ‎și 40 de grade Celsius.
‎Însă și adulții, și puii lor albi
‎sunt pregătiți să înfrunte provocarea.
‎Ei se răcoresc gâfâind.
‎Orice adult care pare a avea hrană în gușă ‎e luat cu asalt.
‎Adultul nu își hrănește ‎decât propriul pui...
‎care trebuie să fie pe-aici.
‎Puii îl fugăresc pe adult prin deșert.
‎N-au avut noroc.
‎Acum trebuie să se întoarcă repede ‎la adăpostul coloniei.
‎Deșertul nu le asigură cormoranilor ‎doar o oază de siguranță.
‎În fiecare dimineață, ‎începe o mișcare de amploare.
‎E ora de vârf.
‎Un braț puțin adânc al mării, ‎chiar lângă colonie,
‎abundă în hrană.
‎Bogăția e conferită chiar de deșert.
‎Praful adus de vânt din deșert
‎conține substanțe nutritive ‎care fertilizează apele dimprejur.
‎Astfel că deșertul însuși ‎este cel care îmbogățește marea.
‎În Oman, în timpul musonului de vară, ‎din mare se formează ceața
‎care învăluie Munții Dhofar.
‎Ceața aduce suficientă umiditate ‎cât să susțină puțină vegetație.
‎Aceste mici pâlcuri de plante ‎devin epicentrul vieții.
‎Ibecșii trec de stânci aproape verticale ‎pentru a ajunge la unul dintre izvoare.
‎Însă sunt neliniștiți.
‎Au și motive întemeiate.
‎Un leopard arab,
‎unul dintre cei circa 200 ‎care mai supraviețuiesc în sălbăticie.
‎Teritoriul acestui mascul
‎se întinde pe 350 de kilometri pătrați ‎de munți înalți și ueduri adânci.
‎Coasta sudică a Peninsulei Arabice
‎este unul dintre puținele ‎unde mai există destul vânat
‎pentru a susține acești leoparzi.
‎Chiar și așa, rămân, probabil, ‎mai puțin de 60 de exemplare
‎pe o suprafață ‎de 15.000 de kilometri pătrați.
‎Acești leoparzi au fost rari dintotdeauna.
‎Însă, intrând în conflict cu omul,
‎populația lor a început să scadă ‎și mai vertiginos.
‎Mai există puțini leoparzi,
‎așa că imaginile surprinse de camerele ‎noastre sunt chiar miraculoase.
‎O femelă leopard.
‎Îl urmărește pe mascul.
‎Astfel de întâlniri sunt tot mai rare.
‎Împerecherea rapidă le poate asigura ‎viitorul acestor leoparzi pe termen scurt.
‎Însă, pe termen lung,
‎soarta lor va depinde ‎de protejarea teritoriului lor.
‎În nordul Munților Dhofar
‎există un loc ‎de-o pustietate greu de închipuit.
‎Este vorba de Rub' al Khali.
‎Ținutul Pustiit.
‎Chiar și denumirea acestui loc
‎oglindește farmecul ‎acestui tărâm deșertic.
‎Este cea mai întinsă ‎mare de nisip din lume.
‎În unele zone de-aici, ‎omul nu se aventurează niciodată.
‎Numai cei mai dibaci experți ai deșertului ‎pot trăi aici.
‎Antilope oryx arabe.
‎Teritoriile lor sunt vaste,
‎de până la 3.000 de kilometri pătrați.
‎Este unul dintre ultimele lor refugii.
‎Cândva au fost vânate ‎până în pragul dispariției,
‎dar acum și-au recâștigat ‎teritoriul strămoșesc.
‎Cu ajutorul ecologilor, ‎acestea s-au întors acasă.
‎Însă această strategie nu poate salva ‎toate animalele din deșert.
‎Elefanți africani.
‎Mai există cel mult 150 de exemplare ‎aici, în Namibia.
‎Cel mai vechi deșert e străbătut ‎de albii secate de râuri,
‎săpate de apa care curge ‎doar o zi sau două pe an.
‎Un elefant adult
‎trebuie să găsească până la 200 kg ‎de hrană zilnic pentru a nu flămânzi.
‎Pentru acești ultimi supraviețuitori, ‎viața este o călătorie nesfârșită.
‎Turma este ghidată de o singură ‎femelă bătrână, cea dominantă.
‎Ea își conduce familia
‎spre un loc deosebit, ‎unde ar trebui să găsească hrană
‎chiar și în vremuri secetoase.
‎Ea a aflat de acest loc de la mama ei,
‎cu mulți ani în urmă.
‎Acum, își învață propriul pui ‎cum să ajungă acolo.
‎Elefanții nu sunt singurii ‎care caută hrană.
‎Lei africani.
‎Sunt la fel de rari ca elefanții.
‎Puiul este protejat de mama lui.
‎Astfel că leii îi lasă să treacă.
‎Copacii din zare sunt semn de apă.
‎Albia râului e seacă.
‎Dar salcâmii africani sunt încă verzi.
‎Dar au dat de necaz.
‎În această perioadă,
‎păstăile cu semințe ‎ar fi trebuit să acopere solul.
‎O hrană îmbelșugată pentru elefanți.
‎Însă, anul acesta, recolta n-a dat roade.
‎Femela dominantă ‎și-a adus turma aici în van.
‎Nu pot ajunge nici măcar ‎la frunzele din copaci.
‎Familia nu are de ales. ‎Trebuie s-o ia din loc.
‎Un mascul de aproape patru metri înălțime.
‎El poate ajunge la frunze...
‎și poate fi soluția problemei lor.
‎Femela bătrână îl știe de-o viață ‎și a mai apelat la ajutorul lui.
‎Elefanții pot supraviețui aici
‎doar datorită cunoștințelor transmise ‎din generație în generație.
‎Însă mai există ‎mai puțin de 20 de femele dominante...
‎și, dacă bagajul lor ‎de cunoștințe se pierde,
‎elefanții nu vor mai putea ‎supraviețui aici.
‎Deșertul nu poate susține un număr mare ‎de animale pe parcursul anului.
‎Chiar și cele adaptate la aceste condiții
‎pot supraviețui doar în număr mic.
‎Însă, cu prilejuri rare,
‎deșertul se transformă.
‎O dată la un deceniu,
‎poate avea loc o rupere de nori.
‎Chiar și una singură ‎poate înverzi deșertul.
‎În sudul Californiei,
‎schimbările sunt vizibile din spațiu.
‎Sute de kilometri pătrați ‎înfloresc din senin.
‎Dacă astfel de schimbări devin regulate,
‎se poate dezvolta un habitat nou.
‎Savana.
‎Unul dintre cele mai roditoare peisaje ‎ale planetei.
‎Acestea susțin cele mai vaste adunări ‎de animale mari din lume.
‎Serengeti susține turme ‎de peste un milion de gnu.
‎Acestea urmează ploile, pentru ‎a se delecta cu iarba proaspăt încolțită.
‎Aceste turme mari atrag animale de pradă.
‎Cinci gheparzi masculi.
‎Una dintre cele mai mari coaliții ‎observate vreodată.
‎Ei au un teritoriu ‎de 450 de kilometri pătrați.
‎Îl patrulează împreună...
‎iar asta atrage atenția.
‎Trebuie să își schimbe strategia
‎dacă vor ca vânătoarea să aibă succes.
‎Trebuie să se camufleze.
‎Un gnu adult este un adversar formidabil.
‎Patru dintre gheparzi încep pânda,
‎pornind direct spre victimă.
‎Al cincilea se furișează dintr-o parte.
‎Trebuie să se apropie mult ‎înainte de sprintul final.
‎Aproape că au ajuns.
‎Toți cinci ies din ascunziș,
‎fiecare ghepard cu altă țintă.
‎E haos total.
‎Un singur ghepard nu e ‎destul de puternic să doboare prada.
‎Trebuie să lucreze în echipă.
‎Aceste întâmplări încă mai au loc ‎deoarece Serengeti e o zonă protejată
‎încă de acum 65 de ani.
‎Însă Serengeti este o excepție.
‎În întreaga lume, teritoriul savanelor ‎se reduce constant.
‎Acum 180 de ani, ‎turme de milioane de bizoni
‎pășteau pe pajiștile din America de Nord.
‎Cutreierau o preerie ‎de 100 de ori mai vastă decât Serengeti.
‎Acesta era adevăratul Vest Sălbatic.
‎În fiece vară, masculii sunau provocările
‎și se luptau pentru femele.
‎Pe măsură ce rutul se întețea, ‎luptele deveneau tot mai aprige.
‎Însă, astăzi, mare parte din preerie ‎e învăluită de tăcere.
‎Oamenii au nimicit mărețele turme.
‎Au mai rămas ‎mai puțin de 30.000 de bizoni sălbatici.
‎Iar 90% din preerie s-a pierdut.
‎De vină este, în principal, agricultura.
‎Hrana pe care o consumăm ‎și felul în care o producem
‎va scrie viitorul savanelor ‎de pe planeta noastră.
‎Trecutul nostru ne poate învăța ‎cum să ne hrănim
‎astfel încât să lăsăm loc ‎și pentru natură.
‎Străvechile lunci din Ungaria, ‎cultivate încă în mod tradițional,
‎sunt un habitat ‎de-o bogăție fără seamăn.
‎O miriadă de fluturi.
‎Una dintre specii are ‎un ciclu de viață uluitor de complex.
‎Marele-albastru.
‎Fiecare femelă trebuie să se împerecheze ‎și să depună ouă pe o singură plantă,
‎pe ghințură.
‎Ouăle se transformă rapid în omizi.
‎În vârful plantelor, ‎sunt protejate de dăunători.
‎Însă, ulterior, omizile fac ceva ‎ce pare sinucidere curată.
‎Se lasă pe un fir de mătase până la sol...
‎în gura lupului.
‎Aici nu se mai pot apăra ‎de furnicile primejdioase,
‎care le iau cu ele.
‎Însă asta este exact ce-și doresc omizile.
‎Ele produc un miros ‎identic cu cel al larvelor de furnică.
‎Drept urmare, ‎furnicile le duc în cuibul lor.
‎Acolo, sunt depuse în creșa coloniei.
‎Omizile purpurii stau laolaltă ‎cu larvele albe ale furnicilor
‎și le imită pe acestea perfect.
‎Furnicile-doici se grăbesc ‎să le hrănească.
‎Însă asta nu e tot.
‎Omizile încep acum să imite ‎și sunetele reginei...
‎iar furnicile le tratează regește.
‎Dacă hrana se împuținează,
‎furnicile ajung să hrănească omizile ‎în locul propriilor larve.
‎Le oferă cantități uriașe de hrană, ‎iar omizile cresc vertiginos.
‎Omizile cresc astfel în colonia furnicilor ‎preț de aproape doi ani.
‎Până într-o zi, ‎când furnicile nu mai au ce hrăni.
‎Omizile au devenit pupe.
‎Însă, după câteva săptămâni,
‎din ele ies fluturii marele-albastru.
‎Acum, încep să părăsească cuibul
‎care le-a fost cămin ‎în ultimele 23 de luni.
‎Tânărul adult își croiește drum din cuib
‎și se cațără pe-un fir de iarbă.
‎Își deschide aripile și se pregătește ‎să zboare ca să-și caute o parteneră.
‎Această viață complexă ‎este una ușoară pentru fluture,
‎dar este riscantă.
‎Dacă se întâmplă ceva ‎cu furnicile sau cu ghințura,
‎marele-albastru ar putea dispărea.
‎În prezent mai există doar rămășițe ‎din aceste lunci străvechi
‎în zona Europei.
‎Mai la est,
‎exista cândva o savană vastă, acoperind ‎o cincime din circumferința lumii,
‎din România până în China.
‎Aici, există ținuturi unde, ‎kilometri la rând,
‎nu e nici urmă de drumuri sau garduri.
‎Aici, unde nu există arbori, ‎vulturii își fac cuib la sol.
‎Cândva, ei se hrăneau cu antilope ‎care numărau milioane de capete.
‎Încă mai există câteva exemplare.
‎Acestea sunt antilopele saiga, ‎care nu locuiesc în nicio altă zonă.
‎Boturile lor uimitoare ‎sunt special adaptate
‎să filtreze ‎praful ridicat de turmele uriașe
‎care trăiau cândva aici.
‎Acum, sunt pe cale de dispariție.
‎Braconajul și pierderea habitatului ‎au avut un impact nefast asupra lor.
‎Însă eforturile ecologilor ‎au început să dea roade.
‎Însă mai există o speranță ‎pentru aceste viețuitoare extraordinare.
‎Dovada acestui fapt se regăsește ‎mai spre est, în Mongolia,
‎unde savana a rămas aproape intactă.
‎Aceștia sunt caii lui Przewalski.
‎Acum 50 de ani, ‎dispăruseră din mediul natural,
‎însă câțiva adulți ‎au supraviețuit în captivitate.
‎Înmulțirea grijulie a 12 exemplare ‎le-a sporit numărul
‎până când au ajuns destui ‎ca să poată fi eliberați.
‎Aceștia sunt urmașii lor.
‎Fiecare harem e protejat ‎de către un armăsar.
‎Ei trebuie să fie vigilenți ‎și sar în apărarea turmei lor...
‎sau gonesc burlacii ‎care încearcă să le atragă femelele.
‎Populația lor a trecut ‎de 300 de exemplare,
‎iar viitorul acestor cai sălbatici ‎pare mai sigur.
‎Revenirea lor a fost posibilă
‎grație stepei vaste din Mongolia, ‎care a rămas, în mare, neatinsă.
‎Această iarbă este una ‎dintre cele mai înalte din lume.
‎Este atât de înaltă, ‎încât ar putea ascunde un elefant.
‎Face ca uriașii care trăiesc ‎în inima ei să pară mici.
‎Un ultim refugiu
‎pentru rinocerul unicorn indian, ‎pe cale de dispariție.
‎Aceasta este India,
‎una dintre cele mai populate ‎țări din lume.
‎Cu toate acestea, se depun eforturi mari ‎pentru a proteja aceste pajiști însemnate.
‎Oare cum o fi
‎să trăiești ‎într-o lume atât de claustrofobică?
‎La fiecare pas, ‎poți da nas în nas cu primejdia.
‎Iarba ascunde tigri.
‎Dungile și umbrele se întrepătrund.
‎Iarba înaltă ascunde tigroaica ‎de prada ei...
‎însă ascunde și prada de ea.
‎Trebuie să ajungă la 20 m de ea.
‎Și trebuie să știe mereu ‎unde e ascunsă prada.
‎E posibil să le fi pierdut.
‎Riscă să arunce o privire.
‎Toate căprioarele știu acum ‎unde se află tigroaica.
‎Și altcineva a auzit semnalul ‎care anunță eșecul ei.
‎Puii ei.
‎I-a lăsat ascunși în iarbă.
‎În ultimul secol,
‎numărul tigrilor în sălbăticie ‎a scăzut cu peste 95%.
‎Însă aici, în India,
‎în ciuda presiunii enorme a braconajului
‎și a populației în creștere,
‎numărul tigrilor e în creștere.
‎Dacă protejăm spațiul prețios pe care ‎îl conferă pajiștile și deșerturile,
‎animalele își vor reveni.
‎Vă rog să vizitați ourplanet.com
‎pentru a afla ce trebuie să facem acum ‎ca să protejăm savanele.