EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Det är bara 50 år sedan
vi vågade resa till månen.
För första gången kunde vi se vår egen planet på avstånd.
Sedan dess har antalet människor mer än fördubblats.
Den här serien kommer att hylla de naturens under som finns kvar
och visa vad vi måste bevara
för att säkra ett gott liv för människor och naturen.
Jorden har fortfarande reservat
och ibland finns där spektakulära samlingar av vilda djur.
De erbjuder livsviktigt utrymme men krymper i snabb takt.
FRÅN ÖKNAR TILL SAVANNER
En femtedel av jordens landyta är täckt av öknar.
Den torraste av alla är Atacama i Sydamerika.
Det finns platser här där regn aldrig har uppmätts.
Öknar kan se ut att vara karga och tomma
men de spelar en avgörande roll för livet på jorden.
För de som kan klara utmaningarna,
så är det en livsviktig tillflyktsort.
Sokotraskarvar
lösgör sig från en sandstorm i den arabiska öknen.
Det är just tomheten i det här landskapet som fört dem hit,
och de har kommit i enorma mängder.
Femtiotusen.
En fjärdedel av den totala populationen.
De har kommit hit eftersom att de här kan föröka sig...
ostörda.
Men det är svårt att bygga bo i en öken.
Temperaturen kan nå 40 grader.
Men både de vuxna fåglarna och deras vita ungar
är redo för den här utmaningen.
De svalkar sig själva genom att flåsa.
Alla vuxna som verkar ha mat i sin kräva blir omringad.
En vuxen fågel ger bara mat till sin egen unge
som måste vara här någonstans.
Ungarna jagar en vuxen ut i öknen.
Utan framgång.
Nu måste de snabbt ta sig tillbaka till säkerheten i kolonin.
Den här öknen ger skarvarna mer än trygghet.
Varje morgon börjar en massrörelse.
Det är rusningstrafiken.
En grund havsvik intill kolonin
är fylld med mat.
Och rikedomarna kommer ifrån öknen.
Sand som har blåst hit
innehåller näringsämnen som göder de omkringliggande haven.
Så det är öknen som berikar havet.
I Oman rullar dimman in från havet under sommarmonsunen
och böljar över Dhofarbergen.
Dimmorna ger tillräckligt med fukt till en liten vegetation
och denna glesa grönska blir fokus för allt liv.
Den nubiska stenbocken klättrar på vertikala klippor
för att nå källorna.
Men de är på helspänn
och med god anledning.
En sydarabisk leopard,
en av knappt 200 som lever i vilt tillstånd.
Den här hanens territorium
sträcker sig över 350 kvadratkilometer höga berg och djupa uttorkade flodbäddar.
Den södra utkanten av den arabiska halvön
är en av de få platser där det finns tillräckligt med byten
för att hålla liv i en population av dessa leoparder.
Men det finns troligen inte mer än 60 individer
på över 15 000 kvadratkilometer.
Dessa leoparder har alltid funnits i ett fåtal
men nu har konflikter med människor
lett till att de har blivit ännu färre.
Det finns få leoparder kvar
så det våra gömda kameror nu fångar, är på gränsen till mirakulöst.
En leopardhona
och hon söker efter en hane.
Sådana möten blir allt ovanligare.
Detta korta möte kan ha säkrat en kortsiktig framtid för dessa leoparder.
Men på längre sikt
hänger deras öde på att deras territorium blir skyddat.
Norr om Dhofarbergen
ligger en plats som är nästan ofattbart öde.
Rub al-Khali,
"det tomma området".
Själva namnet
ekar av romantiken hos dessa ökenlandskap.
Det här är världens största sandöken.
Det finns delar dit människor aldrig tar sig.
Bara de största ökenspecialisterna kan överleva här.
Arabisk oryx.
Deras strövområde är vidsträckt
och täcker 3 000 kvadratkilometer.
Det här är en av deras sista tillflyktsorter.
De blev nästan utrotade på grund av jakt
men har nu åter blivit livskraftiga.
Med hjälp av ett avelsprogram i fångenskap finns de åter i vilt tillstånd.
Men återintroducering kan inte rädda alla ökendjur.
Ökenelefanter.
Det finns färre än 150 stycken här i Namibia.
Denna gamla öken är genomskuren av torra flodbäddar,
formade av vatten som endast flödar en till två gånger om året.
En vuxen elefant
måste få i sig 200 kilo mat varje dag om den inte ska svälta.
Så för de här sista överlevarna är livet en ändlös vandring.
Hjorden leds av en gammal hona, matriarken.
Hon för sin familj
till ett ställe där mat borde finnas
även i en torka.
Hon har lärt sig att den finns av sin mamma
för många år sedan.
Nu lär hon sin egen unge hur man tar sig dit.
Det är inte bara elefanterna som söker efter mat.
Ökenlejon.
De är lika sällsynta som elefanterna.
Ungen skyddas av sin mamma.
Så lejonen låter dem gå.
Träd är ett tecken på vatten.
Flodbädden är torr.
Träden är dock gröna fortfarande.
Men det finns ett problem.
Så här års
brukar marken vara täckt av fröskidor från träden.
Näringsrik mat för elefanter.
Men i år har skörden gått snett.
Matriarken har lett sin hjord hit helt i onödan.
De kan inte ens nå trädens bladrika grenar.
Familjen måste vandra vidare.
En hane som är fyra meter hög
kan nå trädens krona
och kan vara lösningen på deras problem.
Den gamla honan har känt honom hela livet och tagit hjälp av honom förut.
Elefanter kan bara överleva här
tack vare kunskap som går från generation till generation.
Men det finns färre än 20 matriarker kvar
och om deras kunskaper försvinner
kanske elefanter inte längre kan överleva här.
Öknar kan inte föda stora mängder djur året runt
och även de som anpassat sig till dessa förhållanden
finns bara i låga antal.
Men vid väldigt speciella tillfällen
förvandlas öknarna.
En gång per decennium
kan det komma ett skyfall.
Och ett enda kan göra öknen grön.
I södra Kalifornien
kan man se förvandlingen från rymden.
Hundratals kvadratkilometer börjar plötsligt grönska.
Om sådana förvandlingar sker regelbundet
kan en ny livsmiljö utvecklas.
Savanner.
Ett av vår planets mest produktiva landskap.
De ger föda åt de största ansamlingarna av stora djur på jorden.
På Serengeti lever hjordar med över en miljon gnuer.
De följer regnen för att beta av det färska gräset.
Dessa stora hjordar drar till sig rovdjur.
Fem gepardhanar.
En av de största flockar som någonsin observerats.
De kontrollerar ett område på 450 kvadratkilometer.
De patrullerar tillsammans
och det drar till sig uppmärksamhet.
Det krävs en annan strategi
om de ska kunna jaga framgångsrikt.
De behöver skydd.
En vuxen gnu är en mäktig motståndare.
Fyra av geparderna börjar smyga
rakt emot bytet.
Den femte smyger runt på sidan.
De måste komma riktigt nära innan de gör sin slutliga attack.
De är nästan framme.
Alla sätter fart samtidigt
och varje katt jagar ett eget byte.
Det råder kaos.
En ensam gepard är inte stark nog att besegra sitt byte.
De måste samarbeta.
Dessa dramer kan fortsätta utspela sig tack vare att Serengeti är skyddat,
och har så varit i över 65 år.
Men Serengeti är ett undantag.
Över hela planeten minskar utrymmet för savanner i en stadig takt.
För 180 år sedan betade hjordar med miljoner bisonoxar
på Nordamerikas vidsträckta prärier.
De strövade på en prärie som var hundra gånger större än Serengeti.
Det har var den riktiga vilda västern.
Varje sommar brölade hanarna sina utmaningar
och gjorde upp om kontrollen över honorna.
Ju intensivare brunstperioden blir, desto brutalare blir kamperna.
I dag är dock största delen av prärien tyst.
Människan har slaktat de stora hjordarna.
Det finns mindre än 30 000 bisonoxar kvar
och 90 procent av prärien har gått förlorad
framförallt till jordbruket.
Vad vi äter och hur detta produceras
kommer att avgöra framtiden för vår planets gräsmarker.
Vi skulle kunna lära av historien hur vi kan skaffa mat
och ändå lämna plats för naturen.
De urgamla höängarna i Ungern skördas fortfarande på traditionellt sätt
och erbjuder en livsmiljö som är otroligt rik på arter.
Det finns ett överflöd av fjärilar.
En art har en livscykel som är nästan obegripligt komplex.
Alkonblåvingen.
Honorna måste para sig och lägga sina ägg på en specifik växt,
klockgentiana.
Äggen kläcks inom kort till larver.
Högt upp på plantan skyddas de från rovdjuren på marken.
Men sedan gör larverna något som verkar självmordsbenäget.
De firar ned sig till marken på en silkestråd...
rakt in i faran.
De har inget försvar mot myrornas härjningar,
och de förs iväg.
Men det är precis vad som behöver hända larverna.
De sänder ut en doft som påminner om myrlarvens doft.
Myrornas reaktion blir att föra dem tillbaka till boet.
Där placeras larverna i kolonins larvkammare.
De lilafärgade fjärilslarverna ligger bland myrornas egna vita larver.
Om de bara ger rätt signal
kommer ett arbetarbi skyndsamt med mat.
Och inte bara det.
Fjärilslarverna börjar nu härma drottningmyrans läten
och börjar därför behandlas som kungligheter.
Om det blir ont om mat,
ger myrorna fjärilslarverna mat innan de matar sina egna larver.
Fjärilslarverna får så mycket mat att de växer sig jättestora.
I nästan två års tid växer fjärilslarverna till under jorden.
Men en dag tar matningen slut för myrorna.
Fjärilslarverna har förpuppat sig.
Och efter några veckor
krälar det ut en alconblåvinge.
Nu börjar de lämna boet
som varit deras hem de senaste 23 månaderna.
Den unga fjärilen tar sig ur boet
och klättrar upp på ett grässtrå.
Vingarna vecklas ut och den förbereder sig för att flyga iväg och hitta en partner.
Detta komplexa liv sparar visserligen in arbetsinsatser för fjärilen,
men det är riskabelt.
Om något skulle hända med myrorna eller med klockgentianan
skulle alconblåvingen dö ut.
Det finns bara små fragment av dessa urgamla ängar
i Europa.
Men österut sträckte sig
en gång en stäpp nästan en femtedel av jordens omkrets
från Rumänien till Kina.
Här finns platser där det går mil efter mil
utan vägar eller staket.
Här finns inga träd så örnarna bygger bo på marken.
En gång jagade dessa örnar antiloper som det fanns miljoner av.
Och ännu finns några kvar.
Det här är saigaantiloper, som inte finns på någon annan plats.
Deras speciella nosar har anpassat sig för att
inte andas in dammet som rivits upp av de enorma hjordar
som en gång levde här.
Nu är de en starkt hotad art.
Tjuvjakt och bristen på livsutrymme har haft en förödande påverkan.
Men insatser för att bevara arten har nu börjat få effekt.
Det finns fortfarande hopp för dessa ovanliga stäppdjur.
Och beviset för detta finns längre österut - i Mongoliet
där stäppen fortfarande till stora delar är orörd.
Det här är Przewalskihästar.
För femtio år sedan, var de utrotade i vilt tillstånd
men ett fåtal vuxna individer levde i fångenskap.
Omsorgsfull avel på 12 av dem ökade antalet djur
tills det att man hade tillräckligt många att släppa på stäppen.
Det här är deras ättlingar.
En hingst skyddar varje harem.
De måste vara vaksamma och redo att försvara sin hjord
eller jaga bort andra hingstar som försöker locka till sig ett sto.
Deras antal närmar sig 300
och framtiden för dessa vildhästar ser tryggare ut.
Återintroduktionen var möjlig
enbart för att den stora mongoliska stäppen ännu är till stora delar orörd.
Det här gräset är bland det högsta man kan finna på vår planet.
Det är så högt att det kan dölja en elefant.
De får giganterna som lever där att se små ut.
En sista tillflyktsort
för den starkt hotade indiska pansarnoshörningen.
Det här är Indien,
en av världens mest folkrika länder.
Men här finns en stark vilja att skydda dessa livsviktiga gräsmarker.
Hur är det att leva
i denna tätbevuxna, klaustrofobiska värld?
Minsta förflyttning kan betyda att man går rakt in i faran.
I gräset gömmer sig tigrar.
Ränder och skuggor blandas.
Det långa gräset kan gömma tigerhonan för sitt byte
men det skyddar även bytet från henne.
Hon måste komma inom 20 meter till det.
Och hon måste hela tiden veta exakt var bytet gömmer sig.
Hon kan ha tappat spåret.
Hon tar en risk och ser efter.
Nu vet alla rådjur i närheten exakt var tigern befinner sig.
Andra har hört signalen som tillkännagav hennes misslyckande.
Hennes ungar.
De låg gömda i gräset.
De senaste hundra åren
har antalet vilda tigrar minskat med över 95 procent.
Men här i Indien,
trots det enorma trycket från tjuvjakten
och en växande befolkning
så ökar faktiskt antalet tigrar.
Skydda det ovärderliga utrymme som gräsmarker och öknar erbjuder
så kommer djuren att återhämta sig.
Läs mer på ourplanet.com
om vad vi behöver göra nu för att kunna skydda gräsmarkerna.