PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Teprve před 50 lety
jsme se konečně vydali na Měsíc.
Vůbec poprvé
jsme spatřili naši vlastní planetu.
Od té doby se počet lidí více než zdvojnásobil.
Tento seriál oslavuje zbývající přírodní zázraky
a odhaluje, co musíme zachovat,
aby lidé a příroda prosperovali.
Delfíni.
Panikaří.
Pronásledují je totiž kosatky černé.
Delfíni jsou lepší sprinteři.
Ale jejich pronásledovatelé mají výdrž.
Jakmile se kosatky přiblíží,
delfíni zničehonic prudce zatočí, aby predátorům unikli.
Tyto výjimečné události se odehrávají daleko od souše,
kam se málokdo z nás kdy vydá.
Tento oceán nepatří žádné zemi.
Nekontrolovaný, divoký a neznající zákon.
VOLNÁ MOŘE
Nic nesymbolizuje náš vztah s volnými moři lépe
než plejtvák obrovský.
Váží 200 tun a je 30 metrů dlouhý.
Je největším zvířetem, které kdy žilo.
I přesto je pro nás většina jeho života záhadou.
Plejtváci žijí na otevřeném moři,
proplouvají všemi oceány, od tropů až k pólům.
Až nedávno jsme objevili
několik speciálních míst u pobřeží, kde se vyskytují.
Kalifornský záliv
v Tichém oceánu u Mexika.
Útočiště pro plejtváky obrovské.
Seznamte se s největším kojencem.
Mládě plejtváka.
Je mu pouze měsíc
a už je osm metrů dlouhé a váží šest tun.
Jeho matka ho chrání ploutví.
Mazlí se, radují se ze svého blízkého pouta.
Toto jsou ty nejintimnější záběry samice plejtváka
a jejího mláděte, které byly kdy natočeny.
Samice porodí pouze jednou za dva či tři roky,
takže každé mládě plejtváka je extrémně vzácné.
Mládě roste rychlostí tři tuny za měsíc.
Kdysi na světě žilo 300 tisíc plejtváků obrovských,
ale během posledního století byli neúprosně loveni.
Přežilo pouze několik tisíc.
Nyní jsou chráněni
a jejich počty se pomalu zvedají.
Mládě brzy opustí chráněné vody
a vydá se na volné moře.
Mysleli jsme si, že volná moře jsou příliš rozlehlá na to, abychom jim uškodili.
Teď ale víme, že jejich domov je pod větší hrozbou než kdykoli dřív.
Na otevřeném moři zbývá jen několik neposkvrněných míst,
která nám připomínají, jak bohatý může oceánský život být.
Delfíni dlouholebí.
Začínají se ve velkém počtu shromažďovat v Tichém oceánu
u pobřeží Kostariky ve Střední Americe.
Tito delfíni žijí ve skupinkách
jednotlivců propojených komplexními sociálními vztahy.
Neustále se jeden druhého dotýkají a komunikují spolu
jazykem cvakání a hvízdání.
Následují je tuňáci žlutoploutví.
Tuňáci spoléhají na delfíny při hledání potravy.
Všichni hledají stejnou kořist.
Lampovníky.
Nejpočetnější ryby na planetě.
Nejsou delší než váš prst a většinu života tráví skrytí v hlubinách moře.
Proto je navzdory jejich ohromující hojnosti nelovíme.
Jedny z mála ryb, které stále prosperují.
Jak se přibližují ke své kořisti, skupina delfínů se neustále zvětšuje.
Může mít až deset tisíc členů.
Pod každým delfínem u hladiny plave dvacet dalších.
Echolokací, což je druh sonaru,
detekují delfíni lampovníky v hlubinách
a vyženou je k hladině.
Hlídají dolní část hejna, aby jim kořist neunikla zpět do hlubin.
Delfíni jsou už nasyceni a pro ostatní dravce toho ještě dost zbylo.
Přichází řada na manty.
Aby maximalizovaly svůj úlovek, útočí ve formaci.
Zeď úst sbírající kořist.
Protože je nelovíme, lampovníci a jejich predátoři prosperují.
I po útoku všech těchto lovců je hejno téměř nedotčené.
Většina života na otevřeném oceánu se koncentruje v úzké vrstvě u hladiny,
kde sluneční paprsky svítí nejsilněji.
Tyto sluncem ozářené mělčiny mají překvapivý zdroj živin.
Odpadní látky delfínů hrají klíčovou roli
v recyklování živin z hlubin u hladiny.
Toto mořské hnojivo
slouží jako palivo pro základ veškerého života v otevřeném oceánu.
Fytoplankton.
Mikroskopické plovoucí rostliny.
Kombinují živiny v mořské vodě s energií slunce
a stávají se základem každého potravního řetězce v oceánu.
Všechna zvířata, od té nejmenší ryby až po tu největší velrybu,
na těchto malých rostlinkách závisí.
A fytoplankton má prospěch z živin, které tato zvířata produkují.
Co je zásadní, fytoplankton také produkuje polovinu kyslíku, který dýcháme.
Ať už žijete kdekoli,
za každý svůj druhý nádech vděčíte těmto dokonalým rostlinkám.
V ideálních podmínkách rozkvetou tak moc,
až celé pásy oceánu zezelenají.
A co je překvapivé, fytoplankton hraje také klíčovou roli v tvorbě mraků.
Vlhkost vypařující se z oceánu
se kondenzuje okolo malých částic vytvořených planktonem.
Tyto kapičky se sloučí a vyrostou v obrovské mraky.
Mohou se vznést až 20 kilometrů do atmosféry.
Tyto oceánské mraky odrážejí sluneční energii zpátky do vesmíru
a pomáhají tak chránit Zemi před rostoucími teplotami.
Oceány produkují polovinu kyslíku, co dýcháme,
ale také určují počasí a klima
a transportují životadárnou sladkou vodu napříč světem.
Volná moře jsou respirátory naší planety.
Mají takovou moc, protože jsou tak rozlehlá.
Oceány pokrývají dvě třetiny zeměkoule, a to se bavíme jen o povrchu.
Jsou také nesmírně hluboké.
Do těchto neprobádaných míst se můžeme vydat
jen ve speciálních ponorkách, které vydrží zdrcující tlak.
Průměrná hloubka oceánů je téměř čtyři kilometry
a ta největší hloubka činí deset kilometrů.
Tyto hlubiny tvoří 95 % veškerého životního prostoru na Zemi.
Tento nepovědomý svět je domovem pro divná a záhadná stvoření.
Jen pár je zvláštnějších než toto.
Dlouho jsme o jejich existenci věděli, jen když byl nějaký vyplaven na břeh.
Málokdo je viděl naživu.
Hlístoun.
Deset metrů dlouhý.
Pohybuje se vertikálně rytmickým vlněním hřbetní ploutve.
Hlístoun se dostane z hladiny do hlubiny velmi snadno.
V hloubce 200 metrů už není dostatek světla pro růst rostlin,
takže hlubokomořští živočichové závisí na potravě z hladiny, která sem klesne.
Mořský sníh.
Korunovka se nechá unášet s napřaženými chapadly,
aby chytila kořist.
Žijí v každém oceánu v hlubinách až sedm kilometrů.
Hlubiny jsou tak rozsáhlé, že se může jednat o nejhojnější druh medúzy.
Mysleli jsme si, že hlubiny uživí jen málo živočichů,
ale vědci se nyní domnívají,
že tu žije desetkrát tolik zvířat, než jsme předpokládali.
Stále jsme jich nejspíš spoustu neobjevili.
Tento hlubokomořský korýš, Cystisoma, je průzračný jako sklo.
Má skvělé mimikry.
V tomto světě duchů
může být neviditelnost rozdílem mezi tím najít potravu a stát se potravou.
Jeho obří očí se snaží vidět i v tomto přítmí.
Do hloubky jednoho kilometru už se nedostane světlo.
V této tmě si zvířata vytvářejí světlo sama.
Bioluminiscence.
Zářící návnada dostane oběti světlonošovitých mezi jejich děsivé zuby.
Během většiny výprav do hlubin jsme překvapeni něčím novým.
Hlubokomořský ďas.
Jeho neobyčejné množství senzorů
detekuje i ten nejmenší pohyb kořisti, kterou láká na svou návnadu.
Ve vodách střední hloubky jsou predátoři trpěliví.
Nakonec se dostáváme na dno,
téměř kilometr pod hladinou.
Hlubokomořské planiny pokrývají více než polovinu zemského povrchu,
a přesto víme víc o povrchu Měsíce.
Chiméra, starodávná příbuzná žraloka,
téměř dva metry dlouhá.
Jen pár takto velkých druhů se dokáže na neúrodném mořském dně uživit.
Pomalým pohybem šetří energii.
Používají speciální elektrické senzory kolem úst,
kterými hledají vzácnou kořist, zahrabanou v sedimentu.
Kamenná vrstva, vystupující z mořského dna, je v této poušti oázou.
Žralok písečný sem připlaval z velmi dobrého důvodu.
Pět set metrů pod pobřežím Floridy
se nachází vzácné centrum života.
Turbinatka. Hlubokomořský korálový útes.
Mysleli jsme si, že korály jsou pouze v teplých, prosluněných mělčinách.
Ale kupodivu hlubokomořské útesy pokrývají větší oblast mořského dna
než ty v mělkých mořích.
Tyto podmořské lesy
poskytují úkryt a potravu pro bohatou komunitu mořského života.
Jsou také klíčovými líhněmi pro mnoho hlubokomořských stvoření.
Korály se skládají z mnoha jedinců podobných sasance,
polypů, kteří žijí v koloniích a spojuje je tvrdá kostra.
V chapadlech mají bodavé buňky,
kterými lapají kořist, jejich jediný zdroj stravy.
Ale ne vždy si svůj úlovek smějí ponechat.
V tomto korálu se zabydlel mnohoštětinatec.
V polypech hledá čerstvě chycenou potravu,
kterou korálu ukradne.
Ale tato krádež je jen vybíráním výpalného.
Ježovky útočí na korály a jedí je.
Čas odplaty.
Ježovka má sice ochranné ostny, ale mnohoštětinatec má překvapivou zbraň.
A útočí.
Ježovka byla poražená
a mnohoštětinatec ochránil svůj domov.
Jako většina hlubokomořských živočichů
rostou i tyto korály extrémně pomalu.
Některé útesy mohou být staré až 40 tisíc let.
Ačkoli jsou tak hluboko pod hladinou, můžeme se k nim dostat.
Hlubinné rybářské sítě tažené po mořském dně
přeměnily křehké útesy na sutiny.
Polovina všech hlubokomořských korálů už byla zničena.
Bude trvat staletí, než se tyto komunity znovu obnoví.
Volná moře nepatří žádné zemi,
jsou divoká a téměř nechráněná.
Nejrozbouřenější z nich je Jižní oceán,
který je domovem albatrosa.
Albatrosi vedou na otevřeném moři samotářský život.
Za den uletí několik set kilometrů.
Často létají i několik týdnů v kuse, aby našli potravu.
Mrtvý lachtan je vzácnou příležitostí.
Jako první se k němu dostanou burňáci obrovští.
Svými silnými zobáky mršinu roztrhnou.
Jsou známí jako mořští supi a jsou hlavními mrchožrouty Antarktidy.
Albatrosi černobrví mají úžasný čich.
Ucítí pach 20 kilometrů daleko.
Musí popadnout, co jde.
Jsou šikanovaní agresivními burňáky obrovskými.
Burňáček Wilsonův je na soupeření moc malý,
a tak na kraji bitevního pole sbírá zbytky.
Tito drobní burňáčci jsou nejpočetnějším mořským ptákem.
Nalezneme je v každém oceánu.
Pouze když se běžně samotářští ptáci takto shromáždí,
můžeme ocenit bohatost života, kterou volná moře uživí.
Albatros stěhovavý přilétne jako poslední.
Ostatní jsou oproti němu prckové. Využívá své velikosti
a třímetrového rozpětí křídel, aby dominoval.
Dokonce i burňáci obrovští se stáhnou.
Albatros stěhovavý se konečně může najíst.
V posledních letech počet albatrosů a dalších mořských ptáků klesá.
Nutnost překonat dlouhé vzdálenosti je vystavuje
nebezpečím nevalně regulovaného a vydrancovaného oceánu.
To je problém všech lovců ve volných mořích.
Tito obři proplouvají celými oceány, aby našli potravu.
Mohou dorůst až do velikosti tří metrů a vážit až půl tuny.
Tuňáci obecní.
Jsou dokonale aerodynamičtí a stavění pro rychlost.
Loví v početných tlupách o stovkách jedinců.
Jejich cíl: hejno sardelí.
Jemně sardele naženou do těsného klubka u hladiny.
Dávají pozor, aby nezpůsobili paniku.
A pak zaútočí.
Tohle je vysoce koordinovaný lov.
Tuňáci se střídají
a útočí ze stejného směru, aby sardele neustále prchaly.
Po úlovku se každý tuňák stáhne a zaujme své místo v zadní části.
Vlna za vlnou pokračuje v útoku.
Se svou silou a devastující rychlostí
je tuňák obecný jedním z nejimpozantnějších oceánských lovců.
Také je nejcennější mořskou rybou.
Jsou tak cenní, že jediný tuňák obecný se v Japonsku
prodává i za víc než milion dolarů.
Bylo proto nevyhnutelné,
že je lov dohnal téměř k vyhynutí.
Tuňák obecný není jediný v nebezpečí.
Dekády neudržitelného rybaření
závažně snížily populaci mnoha druhů ryb.
Třetina z nich zkolabovala.
Znečištění plasty je pro naše oceány závažným problémem,
ale průmyslový nadměrný rybolov je mnohem nebezpečnější.
Pokud budeme ve vytěžování moří takto pokračovat,
nezkolabují jen rybářské oblasti.
Zkolabuje i celý oceánský systém.
Každý rok je zabito 100 milionů žraloků
jen kvůli polévce ze žraločích ploutví.
Devadesát procent všech velkých oceánských lovců zmizelo.
Bez jejich přítomnosti na vrcholu potravního řetězce veškerý mořský život
upadá a mění se k nepoznání.
Ryby stále častěji nahrazují olihně.
Silně jsme ztenčili populaci jejich predátorů a jejich konkurentů,
takže přebírají nadvládu.
To je znak vážné nerovnováhy v oceánech.
Olihně se rychle rozmnožují a mají mnoho rychle rostoucích potomků.
Mohou tak snadno využít mezeru zanechanou po námi vylovených rybách.
Vajíčka kladou na mořské dno.
Potomci v těchto teplých mělčinách rostou ještě rychleji.
S tak drastickými změnami na mořském menu
se predátoři musí přizpůsobit.
Lachtani preferují kořist bohatější na energii
jako sardele a sardinky,
ale těch už moc není,
takže se musí spoléhat na jídelníček složený z olihní.
I my budeme donuceni změnit mořské plody, které jíme,
jestli budeme nadále stejně rybařit.
Ale když budeme v oceánech rybařit udržitelně,
dokážou být zázračně produktivní
a poskytnou nám hojnost jídla.
Už teď vidíme znaky toho, že oceány mají schopnost se neuvěřitelně rychle obnovit.
Keporkaci.
Žijí v každém oceánu
a volnými moři cestují ze svých polárních lovišť
do tropů, kde se rozmnožují.
Ale keporkaci nebyli vždy tak svobodní.
Kdysi bylo v oceánech více než 100 tisíc keporkaků.
Během posledního století byli kvůli lovu málem vyhubeni.
Prudký útok přežilo jen několik tisíc.
Bouřlivý protest veřejnosti
nakonec vedl k zákazu komerčního lovu keporkaků v roce 1986.
Od té doby se jejich počet stabilně zvyšuje.
Vrací se do lovišť svých předků,
například na pobřeží Jižní Afriky.
Shromažďují se, aby využili sezónní hojnosti krunýřovek,
maličkých korýšů podobných garnátům.
Keporkaci polykají velké loky vody
a uvězní tak krunýřovky v sítu keratinových kostic,
které lemují jejich čelist.
Každý keporkak sní až tunu jídla denně.
S takovou hojností potravy si pro svůj podíl připlavou i lachtani.
Tyto neobyčejné výjevy byly před pouhými několika lety nepředstavitelné.
Vytváří velké skupiny o stovkách členů.
Toto je největší shromáždění keporkaků za poslední století.
Keporkaci recyklují živiny, které obohatí povrchové vody,
což umožní vyrůst fytoplantonu.
Ten na oplátku krmí krunýřovky v dokonalém soběstačném kruhu.
Nyní víme, že zdravá komunita velkých lovců,
velryb, delfínů, tuňáků a žraloků,
je nezbytná pro plně funkční oceán.
A funkční oceán je klíčovým pro zdraví naší planety a lidstva.
Díky pozoruhodné obnově
nyní žije v oceánech téměř původní počet keporkaků.
Ale během této doby
jsme oceány zničili víc než kdykoli během lidské historie.
Pouze celosvětovou kooperací
se naše oceány obnoví a budou znovu prosperovat.
Keporkaky jsme zachránili mezinárodní dohodou.
Nyní je na čase zachránit oceány.
Navštivte prosím ourplanet.com, kde zjistíte, co musíme udělat
pro ochranu volných moří.
Překlad titulků: Jakub Doležal