EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
For blot 50 år siden rejste vi endelig til månen.
For allerførste gang så vi ned på vores egen planet.
Siden da er Jordens befolkning mere end fordoblet.
Denne serie hylder de resterende natur-undere
og afslører, hvad vi må bevare
for at sikre, at mennesker og natur trives.
Delfiner.
I panik.
De bliver jaget af halvspækhuggere.
Delfiner er hurtigere på korte stræk.
Men deres forfølgere er udholdende.
Da spækhuggerne kommer tæt på...
...drejer delfinerne uventet for at undgå deres fjender.
Disse utrolige begivenheder finder sted langt fra land,
hvor kun få os nogensinde når ud.
Dette er havet uden for alle landegrænser.
Stort set ureguleret, vildt og lovløst.
DET ÅBNE HAV
Intet symboliserer vores forhold til havet bedre end blåhvalen.
Med en vægt på 200 tons og en længde på 30 meter,
er de de største dyr, der nogensinde har eksisteret.
Og dog er meget af deres liv stadig et mysterium for os.
Blåhvaler lever langt ude på havet.
De svømmer i alle havene fra troperne til polerne.
Vi har først for nylig opdaget
nogle få særlige steder, hvor de kommer tæt på land.
Den Californiske Golf.
På Mexicos Stillehavskyst.
Det er et fristed for blåhvaler.
Mød verdens største nyfødte.
En baby-blåhval.
Den er kun en måned gammel...
...og er allerede otte meter lang og vejer 6 tons.
Moderen beskytter hende med en finne.
De kærtegner hinanden og nyder det tætte bånd.
Det er de mest intime billeder, der nogensinde er taget
af en blåhval-mor og hendes unge.
Denne hun får kun en unge hvert andet eller tredje år,
så hver unge er meget dyrebar.
Ungen vokser med tre tons per måned.
Engang var der over 300.000 blåhvaler.
Men i sidste århundrede blev de ubønhørligt jaget,
og kun nogle få tusinde overlevede.
Blåhvaler er nu fredede...
...og de bliver langsomt flere.
Snart forlader denne unge det sikre vandområde
for at drage ud på åbent hav.
Vi troede engang, at det åbne hav var for stort til, at vi kunne skade det.
Nu ved vi, at hendes hjem i havet er truet som aldrig før.
Herude i det store hav er der få bevarede steder,
der minder os om, hvor livfyldte havene stadig kan være.
Langnæbbede delfiner.
I Stillehavet ud for Costa Ricas kyst i Centralamerika
begynder de at samles i stort antal.
Langnæbbede delfiner lever i flokke,
som er grupper af individer forbundet i komplekse sociale relationer.
Delfinerne rører og taler konstant med hinanden
ved hjælp af kliklyde og fløjt.
De skygges af gulfinnede tunfisk.
Tunfiskene er afhængige af delfinerne for at finde føde.
Alle søger efter samme bytte:
Prikfisk.
Den største fiskebestand på Jorden.
De er på længde med en finger
og er det meste af tiden skjult i havets dyb.
Så trods det store antal, fisker vi ikke efter dem.
Det er en af de få fiskearter, der stadig trives.
Imens de nærmer sig deres bytte, bliver delfingruppen større og større.
Der kan være 10.000 delfiner i denne flok.
For hver delfin i overfladen er der 20 under vandet.
Ved hjælp af ekkolokation, en slags sonar,
kan delfinerne finde prikfisk i havets dyb
og tvinge dem op til overfladen.
De patruljerer under stimen for at forhindre byttet i at undslippe.
Når delfinerne er mætte, er der stadig rigeligt til andre rovdyr.
Djævlerokker kommer til.
For at fange flest fisk angriber de i formation.
En væg af munde opsnapper byttet.
Da vi ikke fisker efter dem, trives prikfiskene og deres fjender.
Alle disse jægere har knapt gjort indhug i den store stime.
Det meste liv på det åbne hav er koncentreret ved overfladen,
hvor solen kraft er størst.
Dette solbeskinnede område gødes på overraskende vis.
Da delfinerne producerer affaldsstoffer, har de en vigtig rolle,
hvor de fører næring fra havets dyb op til overfladen.
Denne havgødning
er med til at danne grobund for alt liv på det åbne hav.
Planteplankton.
Mikroskopiske, flydende planter.
De kombinerer næring i havvandet med energi fra solen
og danner selve grundlaget for alle fødekæder herude.
Så alle dyr, fra den mindste fisk til den største hval,
er i sidste ende afhængige af disse små planter for at få føde.
Omvendt nyder planteplankton godt af de næringsstoffer,
disse dyr producerer.
Allervigtigst producerer planteplankton også halvdelen af den ilt, vi indånder.
Så uanset hvor du bor,
kan du takke disse små udsøgte planter for hvert andet af dine åndedrag.
Under optimale forhold kan de blomstre så kraftigt...
...at store områder af havet bliver grønt.
Overraskende nok spiller planteplankton også en afgørende rolle i skydannelse.
Fordampning fra havet kondenseres omkring små partikler skabt af planktonet.
Disse dråber samler sig og bliver til enorme skyer.
De kan stige 20 kilometer op i atmosfæren.
Disse havskyer reflekterer solens energi ud i rummet igen
og er med til at beskytte Jorden imod stigende temperaturer.
Ikke alene producerer havene halvdelen af den ilt, vi indånder,
de styrer også vejret og klimaet...
...og transporterer livgivende ferskvand rundt i verden.
Det åbne hav er Jordens livsnerve.
Havene har så stor magt, fordi de er så enorme.
Havene dækker to tredjedele af kloden, og det er bare overfladen.
De er også ufatteligt dybe.
Vi kan kun nå dette uudforskede område
i særlige ubåde, der kan modstå det høje tryk.
Gennemsnitsdybden i havene er næsten fire kilometer,
og det dybeste punkt over ti kilometer nede.
Dybet udgør 95 % af det område, der kan leve noget i.
Denne fremmede verden er hjemsted for sære og mystiske skabninger.
Dette er en af de særeste.
I årevis kendte vi kun til dem, fordi en af og til blev skyllet i land.
De er meget sjældent blevet set i live.
Sildekongen.
Ti meter lang.
De ligger lodret, og ved hjælp af rytmiske bølger langs rygfinnen
kommer de let frem og tilbage imellem overfladen og dybet.
På dybder over 200 meter er der ikke nok lys til plantevækst,
så dybhavsskabninger er afhængige af, at næring synker ned fra overfladen.
Havsne.
En "crown jellyfish" driver rundt med udstrakte tentakler
for at indfange bytte.
De bor i alle have på op til syv kilometers dybde.
Dybet er så enormt, at de kan udgøre den største bestand af alle goplearter.
Vi troede engang, at dybet nærede meget lidt liv.
Men forskere mener nu,
at der er ti gange så mange dyr her end tidligere antaget.
Så der må være mange at opdage endnu.
Dette dybhavs-krebsdyr, cystisomaen, er så klart som glas.
Det skjuler sig i det åbne.
I denne tusmørkezone
kan usynlighed udgøre forskellen på at søge føde og selv blive føde.
Dets enorme øjne kæmper for at se i mørket.
Intet lys trænger ned under 1.000 meters dybde.
I dette mørke skaber dyr deres eget lys.
Bioluminescens.
En selvlysende streng lokker ofre ind mellem denne dragekæftfisks tænder.
På de fleste ekspeditioner herned overraskes vi af noget nyt.
Dybhavs-havtasken.
Hendes utrolige sensorstrenge
opfanger selv den mindste bevægelse hos det bytte, hun kan lokke til sig.
Her midt i havets dyb må rovdyrene være tålmodige.
Til sidst når vi bunden...
...næsten 1.000 meter nede.
Havbunden dækker over halvdelen af Jordens overflade.
Alligevel ved vi mere om månens overflade.
Havmusen er en gammel slægtning til hajen
og op til to meter lang.
Kun få arter på denne størrelse kan leve på den golde havbund.
De bevæger sig langsomt for at spare energi,
og med særlige elektriske sensorer omkring munden
søger de efter de få byttedyr, der ligger i bundfaldet.
Stenede områder på havbunden kan være som oaser i denne ørken.
Denne sandtigerhaj kom her med god grund.
500 meter nede ud for Floridas kyst er der særligt meget liv.
Øjekoraller. Dybhavs-koralrev.
Vi troede engang, at koraller kun fandtes i varme, solrige lavvandsområder.
Men utroligt nok dækker dybhavsrev et større område af havbunden
end deres lavvands-slægtninge.
Disse undervandsskove
giver ly og føde til et mangfoldigt havliv.
De er også vigtige opvækststeder for mange dybhavsskabninger.
Korallerne består af mange anemonelignende enkeltdele.
Polypper, der lever i kolonier forbundet af et hårdt skelet.
Polypperne har stikceller i tentaklerne,
der fanger passerende bytte, som er deres eneste føde.
Men de kan ikke altid beholde fangsten.
En havbørsteorm har bosat sig i korallen.
Den undersøger polypperne for friskfangede godbidder...
...og stjæler dem fra korallen.
Men tyveriet er faktisk en beskyttelse.
Søpindsvin angriber og æder korallerne.
Nu kommer hævnen.
Søpindsvinet har nok beskyttende pigge, men ormen har et vildt våben...
...og går til angreb.
Søpindsvinet er sendt væk.
Og ormen har reddet sit hjem.
Som de fleste dybhavsdyr...
...vokser disse koraller ekstremt langsomt.
Nogle rev kan være 40.000 år gamle.
Trods den store afstand til overfladen kan vi stadig nå disse koraller.
Dybhavsfiskenet, der trækkes over havbunden,
lægger de skrøbelige rev i ruiner.
Halvdelen af alle dybhavskoraller er allerede blevet ødelagt.
Det vil tage århundreder for disse områder at komme sig.
Uden for alle landegrænser er de store have vilde og ringe beskyttet.
Det vildeste er Sydhavet.
Albatrossens hjemsted.
Albatrosser lever alene langt ude på havet.
De kan flyve hundredvis af kilometer om dagen
ofte i ugevis i jagten på føde.
En død søløve er et sjældent fund.
Kæmpestormfulge er de første på stedet.
De bruger deres kraftige næb til at rive kroppen op.
De kaldes havgribbe og er de største ådselsædere i de antarktiske havområder.
Sortbrynet albatros har en eminent lugtesans
og kan følge en fært på 20 kilometers afstand.
De må snuppe en mundfuld, når de har chancen.
De trynes af de mere agressive kæmpestormfugle.
Wilsons stormsvaler er for små til at deltage,
og nupper rester i udkanten af orgiet.
Disse skrøbelige små fugle er de talrigeste af alle havfugle
for de findes i alle have.
Det er kun, når de normalt enlige fugle samles som her,
at vi kan se, hvor meget liv havene brødføder.
En vandrealbatros kommer som den sidste.
Den er langt større end de andre fugle og bruger sin størrelse
og det 3 meter store vingefang til at dominere.
Selv kæmpestormfuglene bakker ud.
Vandrealbatrossen får endelig sin andel.
I de senere år har bestanden af albatrosser og andre havfugle
været for nedadgående.
Behovet for at flyve over store afstande gør dem sårbare
for farerne i et ringe reguleret og overudnyttet hav.
Det er et problem for alle jægere på det åbne hav.
Disse kæmper krydser hele oceaner i jagten på føde.
De kan blive over tre meter lange og veje et halvt ton.
Atlantisk tunfisk.
De er perfektt strømlinede og bygget til høj fart.
De jager i store horder på flere hundrede individer.
Målet er en stime ansjoser.
De inddæmmer forsigtigt ansjoserne i en tæt kugle ved overfladen,
så der ikke opstår panik.
Og så angriber de.
Det er en yderst koordineret jagt.
Tunfiskene angriber på skift fra samme retning for at holde ansjoserne i gang.
Efter en mundfuld smutter hver tunfisk bag i rækken.
Angrebet fortsætter i bølger.
Med deres styrke og ufattelige fart
er de atlantiske tunfisk en af havets mest imponerende jægere.
De er også de højst skattede fisk i havet.
De er så værdifulde, at en enkelt af disse tunfisk i Japan kan sælges
for over en million dollars.
Så måske er det uundgåeligt,
at de er blevet overfisket til kanten af udryddelse.
Atlantiske tunfisk er ikke de eneste i truede fisk.
Årtier med ubæredygtigt fiskeri har reduceret mange fiskebestande drastisk.
En tredjedel er helt væk.
Plastikforurening er et stort problem for vores have,
men erhvervsmæssigt overfiskeri er langt farligere.
Fortsætter vi vores rovdrift på havene på den måde,
vil ikke kun fiskebestande forsvinde.
Hele havsystemet kan bryde sammen.
Hvert år dræbes 100 millioner hajer...
...blot for at lave hajfinnesuppe.
Halvfems procent af alle store havjægere er forsvundet.
Uden dem i toppen af fødekæden mindskes omfanget af liv i havet
og ændres til ukendelighed.
Tiarmede blæksprutter erstatter i stigende omfang fisk.
Vi har gjort voldsomme indhug i deres fjender og konkurrenter.
Derfor overtager tiarmede blæksprutter.
Et tegn på en alvorlig ubalance i havene.
De formerer sig hurtigt og får mange hurtigtvoksende unger.
Så de kan hurtigt udnytte de huller, de fisk, vi har fanget, har efterladt.
De lægger deres æg i kasser på havbunden.
De unge udvikles endnu hurtigere i dette varme, lave vand.
Med så drastiske ændringer i havets fødeudbud må rovdyrene tilpasse sig.
Søløver foretrækker mere energirige byttedyr,
såsom ansjoser og sardiner,
men da der kun er få af dem, må de oftere ty til at spise blæksprutter.
Vi må også ændre på det, vi spiser fra havet,
hvis vi fortsætter fiskeriet som nu.
Men begynder vi at udnytte havene på en bæredygtig måde,
kan de være ufatteligt produktive
og kan give os en overflod af mad.
Der er allerede tegn på, at havene kan komme sig forbløffende hurtigt.
Pukkelhvaler.
De lever i alle have,
og de svømmer på det åbne hav fra polernes fødeområder
til troperne, hvor de yngler.
Men hvaler har ikke altid haft den frihed.
Engang var der over 100.000 pukkelhvaler i havene...
...men i sidste århundrede blev de nær jaget til udryddelse.
Blot nogle få tusinde overlevede nedslagtningen.
En enorm offentlig modstand
førte til sidst til et forbud imod industrihvalfangst i 1986.
Siden da er antallet af pukkelhvaler steget støt.
De vender tilbage til deres forfædres fødesteder
som disse ud for Sydafrikas kyst.
De samles for at nyde godt af sæsonens overflod af kril,
små rejelignende krebsdyr.
Hvalerne indsuger en stor mundfuld vand...
der fanger krillene i en si af behårede børster
på siden af kæberne.
Hver hval kan spise over et ton om dagen.
Med så meget føde kan også pelssæler få deres andel.
Disse utrolige scenarier var umulige for blot få år siden.
De danner superflokke på hundredvis af individer.
Det er den største forsamling af hvaler, der er set i et århundrede.
Hvaler genvinder næringsstoffer, der beriger overfladevandet,
hvilket giver næring til planteplankton,
der på deres side nærer kril i en perfekt, selvbærende cyklus.
Vi ved nu, at en sund gruppe af store jægere
som hvaler, delfiner, tun og hajer,
er afgørende for et godt fungerende hav.
Og et velfungerende hav er afgørende for tilstanden for vores planet...
...og menneskeheden.
På helt utroilig vis
er bestanden af pukkelhvaler igen næsten oppe på det tidligere antal.
Men i mellemtiden
har vi skadet havene mere end nogensinde før i historien.
Kun med et globalt samarbejde kan vores have komme sig og trives igen.
Vi reddede hvalerne ved hjælp af en international aftale.
Nu må vi redde vores have.
Besøg ourplanet.com for at læse mere om, hvad vi må gøre nu
for at beskytte det åbne hav.
Tekster af: Pia C. Hvid