NETFLIX-DOKUMENTTISARJA
Vain 50 vuotta sitten -
uskaltauduimme viimein kuuhun.
Katsoimme ensimmäistä kertaa takaisin kohti omaa planeettaamme.
Sen jälkeen maailman väkiluku on yli kaksinkertaistunut.
Tämä sarja juhlii jäljellä olevia luonnonihmeitä -
ja paljastaa, mitä meidän on suojeltava -
varmistaaksemme ihmisen ja luonnon kukoistamisen.
Delfiinejä.
Paniikissa.
Pikkumiekkavalaat metsästävät niitä.
Delfiinit ovat nopeampia lyhyissä pyrähdyksissä.
Mutta metsästäjillä on parempi kunto..
Juuri, kun miekkavalaat ovat nappaamassa ne,
delfiinit tekevät äkkikäännöksen väistääkseen saalistajiaan.
Tällaisia erikoisia ilmiöitä tapahtuu kaukana maalta,
jonne vain harva meistä rohkenee.
Tämä valtameri on valtioiden rajojen ulkopuolella.
Suurelta osin sääntelemätön, villi ja laeista piittaamaton.
AVOMERET
Mikään ei kuvaa suhdettamme avomeriin -
paremmin kuin sinivalas.
Kahdensadan tonnin painoisina ja 30 metrisinä -
nämä ovat suurimpia eläimiä, joita on koskaan ollut olemassa.
Silti suuri osa niiden elämästä on meille arvoitus.
Sinivalaat elävät kaukana merellä -
ja vaeltavat jokaisessa valtameressä tropiikeista napapiireille.
Olemme vasta viimeaikoina löytäneet -
muutamia erityisiä paikkoja, joissa ne tulevat lähelle rantaa.
Kalifornianlahti -
Tyynenmeren rannikolla, Meksikossa.
Tämä on sinivalaiden turvapaikka.
Tässä on maailman suurin vastasyntynyt.
Vauva-sinivalas.
Vain kuukauden ikäisenä -
se on jo kahdeksan metrin pituinen ja painaa kuusi tonnia.
Se ui äitinsä evän suojissa.
Ne hyväilevät toisiaan ja vaalivat läheistä suhdettaan.
Nämä ovat intiimimmät kuvat, joita on koskaan saatu -
sinivalasemosta ja sen poikasesta.
Tämä naaras synnyttää vain kerran kahdessa tai kolmessa vuodessa,
joten jokainen poikanen on kallisarvoinen.
Poikanen kasvaa kolme tonnia kuukaudessa.
Sinivalaita oli aikanaan yli 300 000,
mutta viime vuosisadan säälimättömän metsästyksen jälkeen -
vain muutama tuhat niistä selvisi.
Sinivalaat ovat nyt suojeltuja -
ja niiden määrä on hitaasti kasvamassa.
Tämä poikanen jättää pian nämä suojaisat meret taakseen -
ja lähtee vaeltamaan avomeriä.
Luulimme ennen, ettemme voisi vahingoittaa avomeriä -
niiden valtavan koon takia,
mutta nyt tiedämme ennennäkemättömän vaaran uhkaavan valaiden kotia.
Täällä aavalla merellä on jäljellä muutama turmeltumaton alue,
jotka muistuttavat, kuinka rikkaita valtameremme voivat yhä olla.
Pyöriäisdelfiinejä.
Tyynellä valtamerellä Costa Rican rannikolla, Keski-Amerikassa,
ne alkavat kokoontua suurin joukoin.
Pyöriäiset elävät parvissa,
joiden jäsenillä on monimutkaisia sosiaalisia suhteita.
Delfiinit koskettelevat ja puhuvat toisilleen jatkuvasti -
naksahdusten ja vihellysten kielellä.
Keltaevätonnikalat varjostavat niitä.
Tonnikalat tarvitsevat delfiinejä löytääkseen ruokaa.
Ne kaikki etsivät samaa saalista.
Valokaloja. Se on planeettamme runsaslukuisin kalalaji.
Vain sormen pituiset valokalat viettävät suurimman osan ajastaan syvyyksissä.
Siksi emme kalasta valokaloja niiden valtavasta määrästä huolimatta.
Ne ovat yksi harvoista kalalajeista, jotka menestyvät yhä.
Delfiiniparvi suurenee suurenemistaan sen lähestyessä saalistaan.
Parvessa voi olla jopa 10 000 yksilöä.
Jokaista pinnalla uivaa delfiiniä kohden kaksikymmentä ui veden alla.
Eräänlaisen kaikuluotaimen avulla -
delfiinit havaitsevat syvällä uivat valokalat -
ja ajavat ne pintaan.
Ne vahtivat parven alapuolella -
estäen saalistaan pakenemasta takaisin syvyyksiin.
Kun delfiinit ovat kylläisiä,
kaloja on vielä runsaasti muillekin pedoille.
Mobula-rauskut syöksyvät parveen.
Rauskut hyökkäävät muodostelmassa saadakseen mahdollisimman suuren saaliin.
Suista muodostuu seinämä, joka kauhoo saalistaan.
Koska emme kalasta niitä, valokalat ja niiden saalistajat menestyvät.
Näillä metsästäjillä ei ollut juuri vaikutusta jättimäisen parven kokoon.
Suurin osa elämästä avomerellä keskittyy ohueen pintakerrokseen,
johon aurinko vaikuttaa eniten.
Nämä auringon valaisemat pintavedet lannoittuvat yllättävällä tapaa.
Delfiinien jätöksillä on tärkeä asema -
ravintoaineiden kierrossa merien syvyyksistä sen pintaan.
Tämä merellinen lanta -
ravitsee kaiken avomerellä elävän perustaa.
Kasviplanktoneja.
Mikroskooppisia ajelehtivia kasveja.
Ne yhdistävät meriveden ravinteet ja auringosta saamansa energian -
luoden kaikkien avomeren ravintoketjujen perustan.
Täten kaikkien eläinten, aina pienistä kaloista jättimäisiin valaisiin,
ravinnon saanti riippuu lopulta näistä pienistä kasveista.
Ja vastavuoroisesti kasviplankton hyötyy ravinteista,
joita eläimet tuottavat.
Kasviplankton tuottaa myös puolet hengittämästämme hapesta.
Asut siis missä tahansa,
voit kiittää näitä ihastuttavia pieniä kasveja -
joka toisesta henkäyksestäsi.
Ihanteellisissa olosuhteissa ne kukkivat niin laajasti,
että suuret kaistaleet valtamerta muuttuvat vihreiksi.
Kasviplanktonilla on myös tärkeä rooli -
pilvien muodostumisessa.
Meristä haihtuva kosteus -
tiivistyy pienten hiukkasten ympärille, jotka plankton on luonut.
Nämä pisarat yhdistyvät muodostaen valtavia pilviä.
Ne voivat kohota ilmakehässä jopa 20 kilometrin korkeuteen.
Nämä pilvet heijastavat auringon energiaa takaisin avaruuteen -
ja auttavat suojelemaan maapalloa nousevilta lämpötiloilta.
Valtameret eivät ainoastaan tuota puolet hengittämästämme hapesta,
mutta ne myös ohjaavat säätä ja ilmastoa -
kuljettaen elintärkeää makeaa vettä ympäri maailman.
Avomeret ovat planeettamme elossapitojärjestelmä.
Niiden voima perustuu valtavaan kokoon.
Valtameret peittävät kaksi kolmannesta maapallon pinta-alasta.
Mutta ne ovat myös suunnattoman syviä.
Pystymme matkustamaan näihin tutkimattomiin alueisiin -
vain erityisillä sukellusveneillä, jotka kestävät murskaavan paineen.
Valtamerien keskisyvyys on lähes neljä kilometriä,
ja niiden syvin kohta on yli kymmenen kilometrin syvyinen.
Syvämeri kattaa yli 95 prosenttia kaikesta elämälle saatavissa olevasta tilasta.
Tämä vieras maailma on outojen ja salaperäisten olentojen koti.
Tämä on yksi oudoimmista.
Vuosia tiesimme niiden olemassaolosta vain -
rannoille huuhtoutuneiden yksilöiden ansiosta.
Niitä on nähty elävänä vain harvoin.
Airokala.
Kymmenen metrin pituinen.
Pystysuoran asennon ja aaltoilevan selkäevän ansiosta -
airokala liikkuu helposti pinnan ja syvyyksien välillä.
Yli 200 metrin syvyydessä ei ole tarpeeksi valoa kasveille kasvaa,
joten syvänmeren eläimet ovat riippuvaisia pinnalta putoavasta ravinnosta:
merilumesta.
Kruunumeduusa ajelehtii lonkerot levällään,
valmiina kietomaan saaliinsa.
Niitä elää kaikissa valtamerissä alle seitsemän kilometrin syvyydessä.
Syvämeri on niin laaja,
että nämä saattavat olla runsaslukuisimpia meduusoja.
Luulimme aiemmin, ettei syvyyksissä ole paljoa elämää,
mutta nyt tiedemiehet uskovat,
että täällä on kymmenen kertaa luultua enemmän eläimiä.
Niistä voi siis moni olla vielä löytämättä.
Tämä syvänmeren äyriäinen, cystisoma, on kristallinkirkas.
Se piiloutuu aivan silmien eteen.
Tällä hämärällä alueella -
näkymättömyys saattaa ratkaista, löytääkö ruokaa vai päätyykö sellaiseksi.
Sen jättimäiset silmät pinnistelevät nähdäkseen pimeässä.
Yli tuhannen metrin syvyydessä ei ole yhtään valoa.
Eläimet luovat oman valonsa tässä pimeydessä.
Bioluminesenssi.
Hohtava syötti houkuttelee uhrit kitakalan karmiviin hampaisiin.
Useimmilla syvänmeren tutkimusmatkoilla -
kohtaamme jotakin uutta ja yllättävää.
Syvänmeren krottikala.
Naaraan erikoinen anturikokoelma -
huomaa pienimmänkin liikkeen,
jonka sen syötin houkuttelema saaliseläin tekee.
Täällä syvässä avovedessä pedot ovat kärsivällisiä.
Lopulta saavutamme pohjan,
joka on lähes tuhannen metrin syvyydessä.
Syvänmeren pohja peittää yli puolet Maan pinta-alasta,
ja silti tiedämme siitä vähemmän kuin Kuun pinnasta.
Koppapäinen on hain muinainen sukulainen -
ja jopa kahden metrin mittainen.
Tämän kokoisista lajeista vain harva selviää karussa merenpohjassa.
Ne liikkuvat hitaasti säästääkseen energiaa -
ja käyttävät suunsa ympärillä olevia sähkösensoreita -
etsiessään harvoja saaliseläimiä, jotka ovat hautautuneet mutaan.
Kiviset niemekkeet voivat olla tämän vedenalaisen autiomaan keitaita.
Hietahai on tullut tänne hyvästä syystä.
Viidensadan metrin syvyydessä Floridan rannikolla -
sijaitsee harvinainen elämän pesäke.
Silmäkoralleja, syvänmeren koralliriuttoja.
Luulimme ennen korallien elävän vain lämpimissä ja aurinkoisissa matalikoissa.
Mutta hämmästyttävästi -
syvänmeren korallit peittävät suuremman alan merenpohjasta -
kuin matalan veden sukulaisensa.
Nämä merenalaiset metsät -
tarjoavat turvapaikan ja ruokaa rikkaalle merieläinyhteisölle.
Ne ovat myös tärkeitä kasvupaikkoja monille syvänmeren olennoille.
Korallit muodostuvat monista vuokkomaisista yksilöistä,
polyypeista, jotka elävät korallin luurangon yhdistämissä yhdyskunnissa.
Polyypeillä on lonkeroissaan polttavia soluja,
joilla ne pyydystävät ohi lipuvia saaliita, niiden ainoita ravinnonlähteitä.
Mutta ne eivät aina saa pitää saalistaan.
Monisukasmato on asettunut asumaan koralliin.
Se etsii polyypeista tuoreita suupaloja -
ja varastaa ne korallilta.
Mutta varkaus on todellisuudessa eräänlainen suojeluraha.
Merisiilit hyökkäävät korallin kimppuun ja syövät sitä.
On takaisinmaksun aika.
Vaikka merisiilillä on suojaavat piikit, on madolla shokeeraava ase,
ja se hyökkää.
Merisiili on häädetty,
ja mato pelasti kotinsa.
Kuten suurin osa syvänmeren eläimistä,
nämä korallit kasvavat todella hitaasti.
Jotkin riutat saattavat olla 40 000 vuotta vanhoja.
Vaikka ne ovatkin syvällä pinnan alla, nämä korallit ovat ulottuvissamme.
Syvänmeren kalaverkot, joita vedetään meren pohjaa pitkin,
tuhoavat korallit raunioiksi.
Puolet syvänmeren koralleista ovat jo tuhoutuneet.
Näiden yhteisöjen elpyminen kestää vuosisatoja.
Koska ne sijaitsevat valtioiden rajojen ulkouolella,
avomeret ovat villejä ja niitä suojellaan tuskin lainkaan.
Niistä villein on Eteläinen jäämeri,
joka on albatrossin koti.
Albatrossit elävät yksinäistä elämää kaukana avomerellä.
Ne voivat matkustaa satoja kilometrejä päivässä,
usein jopa viikkoja kerrallaan ruokaa etsiessään.
Kuollut merileijona on harvinainen tilaisuus.
Isomyrskyliitäjät saapuvat ensimmäisinä.
Ne repivät ruhon auki voimakkailla nokillaan.
Nämä Etelämantereen vesien raadonsyöjät tunnetaan merien korppikotkina.
Mustakulma-albatrosseilla on erinomainen hajuaisti -
ja voivat seurata vainua 20 kilometrin etäisyydeltä.
Albatrossien on napattava suupaloja, kun pystyvät.
Agressiivisemmat isomyrskyliitäjät kiusaavat niitä.
Etelänkejiut ovat liian pieniä kilpailuun -
ja noukkivat jämiä tohinan reunamilta.
Nämä hennot pikkulinnut ovat merilinnuista runsaslukuisimpia,
koska niitä elää kaikilla valtamerillä.
Kun nämä yleensä yksinelävät linnut kokoontuvat tällä tapaa,
voimme todella ymmärtää, kuinka monia eläimiä avomerillä elää.
Jättiläisalbatrossi saapuu viimeisenä.
Muut linnut ovat kääpiöitä siihen verrattuna, ja se käyttää kokoaan -
ja kolmimetristä siipiväliään hallitakseen tilannetta.
Jopa isomyrskyliitäjät väistyvät.
Albatrossi saa viimein osansa.
Viime vuosina albatrossien ja muiden merilintujen määrä on vähentynyt.
Niiden tarve matkustaa pitkiä matkoja altistaa ne -
huonosti säännellyn ja riistetyn meren vaaroille.
Se on kaikkien avomeren metsästäjien ongelma.
Nämä jättiläiset matkaavat halki kokonaisten valtamerien etsiessään ruokaa.
Ne voivat kasvaa yli kolmimetrisiksi ja painaa yli tonnin.
Tonnikala.
Ne ovat täydellisen virtaviivaisia ja sulavalinjaisia.
Ne metsästävät suurissa satapäisissä parvissa.
Kohde: sardelliparvi.
Ne kokoavat sardellit tiiviiksi palloksi lähelle pintaa.
Varovasti ne välttävät aiheuttamasta paniikkia.
Sitten ne hyökkäävät.
Metsästys on tarkasti koordinoitua.
Tonnikalat hyökkäävät vuorotellen samasta suunnasta,
ja sardellit jatkavat pakoaan.
Suupalan napattuaan tonnikala palaa parven takaosaan.
Hyökkäys jatkuu aalto aallolta.
Voimansa ja tuhoavan vauhtinsa ansiosta -
tonnikala on yksi valtamerien vaikuttavimmista mesästäjistä.
Ne ovat myös meren arvokkaimpia kaloja.
Ne ovat niin arvokkaita, että yksi tonnikala voi Japanissa -
olla jopa yli miljoonan dollarin hintainen.
On siis varmaan ennalta arvattavaa,
että ne on metsästetty lähes sukupuuton partaalle.
Tonnikalat eivät ole yksin ahdingossaan.
Vuosikymmenten ryöstökalastus -
on heikentänyt monia kalakantoja vakavasti.
Niistä kolmannes on romahtanut täysin.
Muovisaaste on vakava ongelma valtamerillemme,
mutta teollinen kalastus on monta kertaa sitä vaarallisempaa.
Jos jatkamme kalastusta tähän tapaan,
muutkin asiat kuin kalakannat romahtavat.
Koko valtamerijärjestelmä voi seurata sen perässä.
Sata miljoonaa haita tapetaan vuosittain -
pelkän haineväkeiton valmistamiseen.
Yhdeksänkymmentä prosenttia suurista meripedoista on kadonnut.
Ilman niitä ruokaketjun huipulla, koko merielämä -
on heikentymässä ja muuttumassa peruuttamattomasti.
Kalmarit korvaavat kalat yhä useammalla alueella.
Olemme vähentäneet rajusti sekä niiden petojen että kilpailijoiden määrää,
joten kalmarit ovat leviämässä,
joka viestii valtamerien vakavasta epätasapainosta.
Kalmarit lisääntyvät runsaslukuisesti ja kasvavat nopeaan,
joten ne pystyvät vikkelästi täyttämään kalastamiemme kalojen jättämät aukot.
Ne laskevat munansa koteloihin merenpohjassa.
Poikaset kehittyvät vieläkin nopeammin näissä lämpimissä, matalissa vesissä.
Merellisen ruokalistan muuttuessa radikaalisti,
myös petoeläinten on sopeuduttava muutoksiin.
Merileijonat suosivat energiarikkaampia saaliita -
kuten sardelleja ja sardiineja,
mutta kun niitä ei ole tarjolla,
niiden on tukeuduttava kalmaripainotteiseen ruokavalioon.
Meidänkin on muutettava meriruokatottumuksiamme,
jos jatkamme kalastamista samalla tapaa.
Mutta jos kalastamme kestävästi,
valtameret voivat olla verrattoman tuottavia -
ja tarjota meille yltäkylläisesti ruokaa.
Valtamerten hämmästyttävästä kyvystä elpyä on jo nähtävissä merkkejä.
Ryhävalaita.
Niitä elää kaikissa valtamerissä.
Ne vaeltavat avomeriä napapiirin ruokinta-alueilta -
tropiikin lisääntymisalueille.
Valaat eivät kuitenkaan aina ole nauttineet moisesta vapaudesta.
Aikanaan valtamerissä eli yli satatuhatta ryhävalasta,
mutta viime vuosisadan aikana ne metsästettiin lähes sukupuuttoon.
Vain muutama tuhat selvisi siitä ryöpytyksestä.
Mittava julkinen protesti -
johti viimein kaupallisen valaanpyynnin kieltoon vuonna 1986.
Siitä lähtien ryhävalaiden määrä on kasvanut tasaisesti.
Ne ovat palaamassa muinaisille ruokinta-alueilleen,
kuten tänne Etelä-Afrikan rannikolle.
Ne kokoontuvat hyödyntämään kausittaista krilliäyriäisten runsautta.
Valaat ottavat valtavia suullisia vettä -
ja nappaavat krillit niiden leukoja reunustavilla karvaisilla harjaksilla.
Valas voi syödä tonnin päivässä.
Koska ruokaa on yltäkylläisesti, merikarhut tulevat apajille.
Tällaista uskomatonta näkyä ei voinut edes kuvitella muutama vuosi sitten.
Ne muodostavat satapäisiä superlaumoja.
Näin suurta valaiden kokoontumista ei ole nähty vuosisataan.
Valaat kierrättävät ravinteita, jotka rikastavat pintavesiä,
joiden ansiosta kasviplankton kasvaa.
Ne puolestaan ovat ruokaa krilleille tässä täysin omavaraisessa kiertokulussa.
Tiedämme nyt, että terve suurten metsästäjien yhteisö -
valaita, delfiinejä, tonnikaloja ja haita -
on oleellinen osa toimivaa valtamerta.
Ja toimiva valtameri on oleellinen planeettamme ja ihmiskunnan terveydelle.
Merkittävässä toipumisprosessissa -
ryhävalaiden lukumäärä on palautunut lähes ennalleen.
Mutta tuona aikana -
olemme vahingoittaneet meriä enemmän kuin koskaan ennen ihmishistoriassa.
Vain maailmalaajuisella yhteistyöllä -
valtameremme voivat elpyvä ja kukoistaa jälleen.
Pelastimme valaat kansainvälisellä sopimuksella.
Nyt on aika pelastaa valtameremme.
Sivustolla ourplanet.com voit oppia, mitä meidän tulee tehdä nyt -
suojellaksemme avomeriä.
Tekstitys: Vesa Puosi