A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
Mindössze 50 évvel ezelőtt
a Holdra merészkedtünk.
Először tekintettünk vissza
a saját bolygónkra.
Azóta az emberi népesség több mint a duplájára nőtt.
Ez a sorozat a természet fennmaradó csodáit ünnepli
és megmutatja, mit kell megőriznünk
hogy biztosítsuk az emberiség és a természet virágzását.
Delfinek.
Pánikolnak.
Kis kardszárnyú delfinek vadásznak rájuk.
A delfinek rövid távon gyorsabbak
de a vadászoknak nagy az állóképessége.
Amint a kardszárnyú delfinek felzárkóznak
a delfinek egy hirtelen kanyarral kitérnek a ragadozók elől.
Ezek a rendkívüli események a parttól messze történnek
ahova közülünk kevesen merészkednek.
Ez az óceán nem tartozik egy országhoz sem.
Felügyelet nélküli, vad, és nincsenek törvények.
NYÍLT TENGEREK
Semmi sem jelképezi jobban a kapcsolatunkat a nyílt tengerekkel
mint a kék bálna.
Ezek a 200 tonnás, 30 méter hosszú állatok
a legnagyobbak, amik valaha léteztek.
És mégis, életük nagy része még mindig rejtély számunkra.
A bálnák a parttól messze élnek
és bejárnak minden óceánt a trópusoktól a sarkkörökig.
Csak nemrégiben fedeztünk fel
néhány különleges helyet, ahol közel jönnek a parthoz.
A Kaliforniai-öböl
a Csendes-óceán Mexikói partjánál.
Ez menedék a kék bálnák számára.
Bemutatjuk a világ legnagyobb újszülöttjét.
Egy kékbálna borjú.
Alig egy hónapos
de máris nyolc méter hosszú, és hat tonnát nyom.
Az anyja a védőuszonyával óvja.
Dédelgetik egymást, ápolják szoros köteléküket.
Ezek a valaha rögzített legbensőségesebb képek
egy anyabálnáról, és borjáról.
Ez a nőstény két vagy három évente csak egyszer szül
ezért minden újszülött kékborjú rendkívül értékes.
A borjú havonta három tonnát hízik.
Egykor több, mint 300 000 kék bálna létezett
de az előző században kíméletlenül vadászták őket
és csak néhány ezren élték túl.
A kék bálnák ma védett állatok
és számuk lassan növekszik.
Ez a borjú hamarosan elhagyja a védett vizeket
hogy a nyílt tengereket járhassa.
Egykor azt gondoltuk a nyílt tengerek túl nagyok, hogy kárt tegyünk bennük
de már tudjuk, hogy az óceáni otthona nagyobb veszélyben van, mint valaha.
Itt, kint a nagy kékségben, van még néhány ősi hely
amelyek emlékeztetnek minket, még mindig milyen gazdag tud lenni az óceán.
Trópusi delfinek.
A Csendes-óceánban
a közép-amerikai Costa Rica partjainál
nagy számban kezdenek gyülekezni.
A trópusi delfinek csoportokban élnek
összetett társadalmi kapcsolatok kötik össze őket.
A delfinek folyton megérintik egymást, és csettintésekből
és füttyökből álló nyelven beszélnek egymáshoz.
Sárgaúszójú tonhalak vannak a nyomukban.
A tonhalak a delfinekre támaszkodnak az étel keresésben.
Mindenki ugyanazt a zsákmányt keresi.
Gyöngyöshalak.
A bolygó legnagyobb számú halfaja.
Alig egy ujjnyi hosszúak.
A gyöngyöshalak életük nagy részét a mélyben rejtőzve töltik.
Ezért, a hatalmas számuk ellenére nem halásszuk őket.
Azon kevés halakhoz tartoznak, amik még mindig gyarapszanak.
Ahogy közel érnek a zsákmányhoz, a delfincsapat egyre nagyobb lesz.
Ez a csoport 10 000 fős is lehet.
Minden felszínen lévőre jut 20, aki a víz alatt úszik.
Az echolokáció – egyfajta szonár segítségével
észlelik a gyöngyöshalakat a mélyben
és a felszín felé hajtják őket.
A halraj alján járőröznek
így akadályozzák meg, hogy visszaszökjenek a mélybe.
Miután a delfinek jóllaktak
még a többi ragadozónak is marad bőven.
Ördögráják csapnak le rájuk.
A lehető legnagyobb fogás érdekében alakzatban támadnak.
Egy falat képezve lapátolják fel a zsákmányt.
Mivel nem halásszuk őket, a gyöngyöshalak is, a ragadozóik is gyarapodnak.
A sok vadász alig csökkentette a hatalmas raj méretét.
A nyílt óceán élővilága nagyrészt a vékony felszíni rétegbe tömörül
ahol a nap erejének a legnagyobb a hatása.
Ezeket a napsütötte sekélyeseket meglepő módon termékenyítik meg.
A delfinek ürítésének fontos szerepe van
újrahasznosítják a tápanyagokat a mélyből, és a felszínre hozzák.
Ez a tengeri trágya
segít ellátni a nyílt óceáni élet alapját.
Fitoplankton.
Lebegő mikroszkopikus növények.
A tengervíz tápanyagait a nap energiájával ötvözik,
hogy megalkossák az itteni tápláléklánc alapját.
Tehát minden állat élelme – a legkisebb haltól a legnagyobb bálnáig –
ezektől az aprócska növényektől függ.
Cserébe az állatok által termelt tápanyag
táplálja a fitoplanktont.
Fontos, hogy a fitoplankton termeli az általunk belélegzett oxigén felét is.
Tehát nem számít, hol él
ezeknek a nagyszerű kis növényeknek köszönheti
minden második lélegzetét.
Ideális körülmények között olyan virágzásnak indulnak
hogy az óceán óriási foltokban kizöldül.
Meglepő módon a fitoplankton a felhők képződésében is fontos szerepet játszik.
Az óceánból elpárolgó nedvesség
a plankton által termelt apró részecskék körül csapódik ki.
Ezek a cseppecskék egyesülve óriási felhőkké nőnek.
Akár 20 kilométer magasra is felemelkedhetnek az atmoszférában.
Ezek az óceáni felhők visszaverik a nap energiáját az űrbe
és segítenek megvédeni a földet az emelkedő hőmérséklettől.
Az óceánok nem csak az oxigénünk felét termelik
hanem az időjárást és az éghajlatot is befolyásolják
illetve elszállítják az életet adó édesvizet a világ körül.
A nyílt tengerek a bolygó lélegeztető gépei.
Az erejük a puszta méretüknek köszönhető.
A bolygó kétharmadát óceánok fedik le, és ez csak a felszín.
Roppant mélyek is.
Mi csak különleges tengeralattjárókkal utazhatunk a felderítetlenbe
amelyek képesek ellenállni a hatalmas nyomásnak.
Az óceánok átlagos mélysége közel négy kilométer
a legmélyebb pont pedig több mint tíz.
A mélység az élet számára rendelkezésre álló terület 95 százalékát teszi ki.
Ez az idegen világ rengeteg rejtélyes lénynek ad otthont.
Kevés olyan különös közülük, mint ez a példány.
Évekig csak az időnként partra mosódó tetemek miatt tudtunk létezésükről.
Élve még szinte soha nem látták.
Egy szíjhal.
Tíz méter hosszú.
Függőlegesen lógva
és a hátúszója ritmikus hullámait használva
könnyedén utazik a felszín, és a mélység között.
Kétszáz méter mélyen nincs elég fény, hogy növények nőjenek
ezért a mélytengeri állatok a felszínről lesüllyedő ételre támaszkodnak:
a tengeri hóra.
A koronamedúza kinyújtott csápokkal sodródik,
így ejti csapdába a táplálékot.
Minden óceánban élnek, hét kilométeres mélységig.
A mélység olyan hatalmas, hogy ezek a medúzák lehetnek mind közül a legtöbben.
Régen azt hittük, a mélység kevés életnek ad otthont
de a tudósok most úgy hiszik
hogy tízszer több állat él itt, mint eddig gondolták.
Úgyhogy bizonyára még sokan vannak, akik felfedezésre várnak.
Ez a mélytengeri rákféle, a Cystisoma átlátszó, mint az üveg
Ott rejtőzik, ahol a legjobban szem előtt van.
Ebben az alkonyzónában
a láthatatlanság döntheti el, hogy élelmet talál valaki, vagy pedig azzá válik.
Óriási szemei megfeszülnek, hogy lásson a sötétben.
Semennyi fény nem jut el 1000 méter mélyre.
Ebben a sötétségben az állatok saját maguknak termelik a fényt.
Biolumineszcencia.
Egy ragyogó csalétek csalja az áldozatokat a viperahal félelmetes fogai közé.
A legtöbb itteni expedíción meglep minket valami új.
Egy mélytengeri horgászhal.
Egy sor rendkívüli szenzorral
érzékeli a legapróbb mozdulatot is, amit a csalija vált ki a prédából.
Itt, a mélyvízben a ragadozók a türelemre játszanak.
Végül elérjük a tenger fenekét
közel 1000 méter mélyen.
A mélytengeri puszták borítják a Föld felszínének több mint felét.
és mi mégis többet tudunk a Hold felszínéről.
Tengeri macskák, a cápák ősi rokonai.
Két méteresek is lehetnek.
Kevés ekkora faj bír megélni a sivár tengerfenéken.
Lassan mozognak, hogy energiát spóroljanak.
A szájuk körüli különleges elektromos szenzorokat használják
hogy megtalálják az üledékben elsüppedt ritka zsákmányt.
A talajból kiemelkedő sziklás kitüremkedések oázisok ebben a sivatagban.
Ennek a homoki tigriscápának jó oka volt idejönni.
Ötszáz méter mélyen, Florida partjainál
ritka az élővilág ilyen csomópontja.
Lophelia. Mélytengeri korall zátonyok.
Eddig azt hittük korallt
csak a meleg és napos sekélyesben lehet találni.
De megdöbbentő módon a mélytengeri zátonyok nagyobb területet fednek le
mint sekélyvízi rokonaik.
Ezek a víz alatti erdők
a tengeri élet egy gazdag közösségének biztosítanak menedéket és élelmet
továbbá életfontosságú nevelőhelyek rengeteg mélytengeri teremtmény számára.
A korallok sok szellőrózsaszerű egyedből állnak
kolóniákban élő polipokból, amiket egy kemény csontváz köt össze.
A polipok a csápjaikkal csípik meg
az arra sodródó prédát, ami az egyetlen táplálékforrásuk.
De nem mindig sikerül megtartaniuk amit fogtak.
Egy soksertéjű vert tábort a korallban.
Átvizsgálja a polipokat frissen fogott falatok után kutatva
és ellopja azt a koralltól.
De a zsákmány valójában védelmi pénz.
Tengerisünök támadják, és rágják meg a korallt.
Itt az idő visszavágni.
A tengerisünt védik a tüskéi, de a féregnek megdöbbentő fegyvere van.
És támadásba lendül.
A sünt elzavarták
a féreg pedig megvédte otthonát.
Csakúgy, mint a legtöbb mélytengeri állat
Ezek a korallok is nagyon lassan nőnek.
Néhány zátony akár 40 000 éves is lehet.
Annak ellenére, hogy ilyen mélyen vannak, ezekre a korallokra is hatással vagyunk.
A tengerfenéken átvonszolt mélytengeri halászhálók
törmelékké zúzzák a törékeny zátonyokat.
A mélytengeri korallok fele már elpusztult.
Évszázadokba telik majd, mire felépülnek ezek a közösségek.
Minden ország határain túl
a nyílt tengerek vadak, és alig védettek.
A legvadabb mind közül a Déli-óceán:
az albatroszok otthona.
Az albatroszok magányos életet élnek, messze a partoktól.
Kilométerek százait is képesek megtenni egy nap
gyakran heteken át, élelem után kutatva.
Egy halott oroszlánfóka ritka lehetőség.
Az óriáshojszák érkeznek először.
Az erős csőrüket használva felnyitják a tetemet.
A tengeri keselyűként ismert
madarak az Antarktisz vizeinek első számú dögevői.
A dolmányos albatroszoknak kiváló a szaglásuk.
és akár 20 kilométerről is tudnak követni egy szagot.
A dolmányosoknak meg kell tömniük a csőrüket, amíg tudják.
Az agresszívabb óriáshojszák erőszakoskodnak velük.
A Wilson-viharfecskék túl kicsik versenybe szállni
ezért a lakoma széléről szedik fel a maradékokat.
Ezek a törékeny kis fecskék az összes tengeri madár közül a legnépesebbek
mivel minden óceánon megtalálhatóak.
Amikor ezek az általában magányos madarak
így összegyűlnek
akkor tudjuk értékelni a nyílt tengerek által ellátott élet gazdagságát.
Egy vándoralbatrosz érkezik utoljára.
A többi madár eltörpül mellette. Hatalmas méretét
és három méteres szárnyfesztávolságát felhasználva dominál.
Még az óriáshojszák is meghátrálnak.
A vándor végre megkapja az ő részét.
Az utóbbi években az albatroszok és egyéb tengeri madarak
száma csökkenőben volt.
Mivel nagy távolságokat kell utazniuk, ez kiteszi őket
az alig szabályzott és túlhalászott óceán veszélyeinek.
Minden nyílt tengeri vadász megküzd ezzel a problémával.
Ezek az óriások egész óceánokat szelnek át ételért kutatva.
Akár három méteresre is nőhetnek, és fél tonnát is nyomhatnak.
Kékúszójú tonhal.
Tökéletesen áramvonalasak, és gyorsaságra építették őket.
Hatalmas, több száz fős csoportokban vadásznak.
A célpont: egy szardellaraj.
Óvatosan egy sűrű golyóba terelik össze a szardellákat a felszínen
anélkül, hogy pánikot keltenének.
Aztán támadnak.
Ez egy jól összehangolt vadászat.
A tonhalak egymás után sorban
egy irányból támadnak, hogy mozgásban tartsák a szardellákat.
Minden falat után leválik egy tonhal, és a sor hátuljára úszik.
Egyik hullám után jön a másik.
Az erejükkel, és pusztító tempójukkal
a kékúszójú tonhalak az óceán leghatásosabb vadászai közé tartoznak.
Továbbá ők a tenger legdrágább halai.
Annyira értékesek, hogy Japánban egyetlen kékúszójú
akár egymillió dollárnál is többet érhet.
Ezért, talán elkerülhetetlen volt
hogy a kihalás szélére sodortuk a halászattal.
Nem csak a kékúszójú tonhalakat fenyegeti veszély.
Évtizedek fenntarthatatlan halászata
rengeteg halállományt csökkentett komoly mértékben.
Egy harmaduk teljesen összeomlott.
A műanyagszennyezés súlyos problémát jelent az óceánokra nézve
De az ipari túlhalászás sokkal veszélyesebb.
Ha ebben az ütemben folytatjuk
nem csak a halgazdaságok fognak összeomlani.
Az egész óceáni rendszer lehet a következő.
Évente száz millió cápát ölnek meg
csak azért, hogy cápauszony-levest készítsenek.
A nagy óceáni vadászok 90 százaléka már eltűnt.
A tápláléklánc csúcsa nélkül a tengeri élet egész közössége
csökkenni kezdett, és a felismerhetetlenségig változik meg.
A tintahalak egyre inkább átveszik a halak helyét.
Nagyban kimerítettük a ragadozóik, és a vetélytársaik állományát
ezért a tintahalak átveszik az irányítást.
Ez az óceánok komoly egyensúlyhiányára utal.
A tintahalak gyorsan szaporodnak, és sok hamar növekvő kicsinyük van
Ezért gyorsan ki tudják használni az általunk kihalászott halak helyét.
A tojásaikat tokokban rakják le a tengerfenéken.
A kicsik még gyorsabban fejlődnek ezekben a meleg, sekély vizekben.
A tengeri étlap ilyen drasztikus változásai mellett
a ragadozóknak alkalmazkodniuk kell.
Az oroszlánfókák jobban szeretik az energiában gazdag zsákmányt,
például a szardíniát és a szardellát,
De mivel fogytán vannak a készletek
rákényszerülnek a tintahalból álló étrendre.
Ha továbbra is így halászunk, mi is rákényszerülünk
hogy változtassunk a tengeri ételeinken.
De ha a halászatot fenntarthatóbbá tesszük
az óceánok bámulatosan termékenyek tudnak lenni
és bőséges élelemmel látnak majd el minket.
Már mutatnak is rá jelek, hogy az óceán képes
megdöbbentő gyorsasággal helyreállni.
Hosszúszárnyú bálnák.
Minden óceánban megélnek
átutazzák a nyílt tengereket a sarkköri élelem-lelőhelyeiktől
a trópusokig, ahol szaporodnak.
A bálnák azonban nem élveztek mindig ekkora szabadságot.
Egykor több mint 100 000 hosszúszárnyú élt
az óceánokban.
de az előző évszázadban a vadászat miatt csaknem kihaltak.
Alig néhány ezren élték túl a támadást.
Egy nagy nyilvános felháborodás
végül a bálnavadászat betiltását eredményezte 1986-ban.
Azóta a hosszúszárnyú bálnák számba fokozatosan emelkedik.
Visszatérnek az ősi táplálkozási helyükre
mint ezek a példányok, Dél-Afrika partjainál.
Összegyűlnek, hogy kihasználják a krill időszakos bőségét
apró, garnélaszerű rákfélék.
A bálnák megtöltik a szájukat vízzel,
csapdába ejtve a krillt a szőrös sörtéik szitájában
ami az állkapcsukat szegélyezi.
Egy bálna egy nap akár egy tonnát is meg tud enni.
A bőséges étel miatt a medvefókák is eljönnek a részükért.
Néhány éve ezek a rendkívüli jelenetek elképzelhetetlenek voltak.
Hatalmas, több száz fős csapatokat formálnak.
Ez az elmúlt száz év legnagyobb bálna gyülekezője.
A bálnák újrahasznosítják a felszíni vizeket gazdagító tápanyagokat
amik elősegítik a fitoplankton növekedését.
Cserébe a fitoplankton ellátja a krillt, egy tökéletes, önellátó körforgásban.
Már tudjuk, hogy egy teljesen működőképes óceánhoz elengedhetetlen
a nagy vadászok – bálnák, delfinek, tonhalak és cápák –
egészséges közössége.
Egy működőképes óceán pedig létfontosságú a bolygónk, és az emberiség
egészségéhez.
Figyelemre méltó visszaépülésük alatt
a hosszúszárnyú bálnák már majdnem visszatértek eredeti létszámukhoz.
De ez idő alatt
több kárt tettünk az óceánokban, mint az emberiség történelme alatt bármikor.
Csak globális együttműködéssel
épülhetnek fel óceánjaink, hogy ismét felvirágozzanak.
A bálnákat nemzetközi egyetértéssel mentettük meg.
Most itt az idő megmenteni az óceánjainkat.
Kérjük látogasson el az ourplanet.com-ra, és derítse ki, mit kell tennünk most
hogy megvédjük a nyílt tengereket.
A feliratot fordította: Bozó Ádám