EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
For bare 50 år siden våget vi oss endelig til månen.
For aller første gang ser vi ned på vår egen planet.
Siden den gang har befolkningen mer enn doblet seg.
Denne serien vil feire de naturlige underverkene som er igjen,
og avdekke hva vi må bevare
for å forsikre at mennesker og natur har det godt.
Delfiner.
I panikk.
De blir jaktet på av falske spekkhoggere.
Delfiner er raskere på korte avstander.
Men jegerne deres har utholdenhet.
Akkurat når spekkhoggerne nærmer seg,
snur delfinene seg plutselig for å unngå rovdyrene.
Disse spektakulære hendelsene finner sted langt unna land,
dit få av oss reiser.
Dette er havet utenfor grensen til hvilket som helst land.
For det meste ustyrt, vilt og lovløst.
ÅPNE HAV
Ingenting symboliserer forholdet vårt med det åpne hav
bedre enn blåhvalen.
To hundre tonn tunge og 30 meter lange,
er disse de største dyrene som noen gang har eksistert.
Likevel er mye av livet deres fortsatt et mysterium for oss.
Blåhvaler lever langt ut på havet,
og streifer i alle hav fra tropene til polene.
Vi har bare nylig oppdaget
et par spesielle steder hvor de kommer nærmere kysten.
Californiabukta,
på Mexicos Stillehavskyst.
Dette er et reservat for blåhvaler.
Møt verdens største nyfødte.
En blåhvalbaby.
Bare en måned gammel,
er hun allerede åtte meter lang og veier seks tonn.
Moren hennes skjermer henne med en beskyttende finne.
De kjæler med hverandre, nyter det nære båndet.
Dette er de mest intime bildene som noen gang er filmet
av en blåhvalmor og kalven hennes.
Denne hunnen føder bare én gang på to eller tre år.
så hver blåhvalbaby er ekstremt kjær.
Kalven vokser tre tonn i måneden.
En gang var det mer enn 300 000 blåhvaler,
men i forrige århundre, ble de jaktet på nådeløst,
og bare noen tusen overlevde.
Blåhvaler er nå fredet,
og antallet deres vokser sakte.
Snart skal denne kavlen forlate disse skjermede farvannene
for å streife i de åpne havene.
Vi trodde en gang at de åpne havene var rett og slett for store til å ødelegges,
men vi vet nå at hjemmet hennes i havet er truet som aldri før.
Her ute i det store blå er det fortsatt noen få uberørte steder
som minner oss på hvor rikt havet fortsatt kan være.
Skruedelfiner.
I Stillehavet, utenfor kysten av Costa Rica i Mellom-Amerika,
begynner de å samles i store mengder.
Skruedelfiner lever i stimer,
grupper av individer som er tilknyttet via komplekse sosiale forhold.
Delfinene berører og snakker til hverandre hele tiden,
ved bruk av et språk av klikk og piping.
De skygges av gulfinnetun.
Tunfisken er avhengig av delfinene for å finne mat.
Alle søker etter det samme byttet.
Lysprikkfisker.
Den mest tallrike fisken på planeten.
Ikke lenger enn fingeren,
tilbringer lysprikkfisken mesteparten av tiden på å gjemme seg i dypet.
Så til tross for deres imponerende mengde, fisker vi ikke etter dem.
De er en av de få fiskene som fortsatt finnes i mengder.
Når de nærmer seg byttet sitt, blir delfinstimen større og større.
Denne stimen kan bestå av 10 000 individer.
For hver av de som er på overflaten, svømmer det tjue under.
Ved bruk av ekkolokalisering, en slags ekkolodd,
oppdager delfinene lysprikkfisken i dypet
og presser dem mot overflaten.
De patruljerer undersiden av stimen
for å hindre at byttet flykter tilbake til dypet.
Når delfinene har spist seg mette,
er det fremdeles mye igjen til andre rovdyr.
Mobularokker slår til.
For å maksimere fangsten angriper rokkene i en formasjon.
En vegg av munner fanger opp byttet sitt.
Fordi vi ikke fisker etter dem, lever lysprikkfisk og rovdyrene deres godt.
Alle disse jegerne har knapt hatt innvirkning på den store stimen.
Mesteparten av livet i det åpne hav er konsentrert i et tynt overflatelag,
der solens kraft har sin beste effekt.
Disse solfylte grunnene blir gjødslet på en overraskende måte.
Ettersom delfinene produserer avfall, spiller de en viktig rolle
i å resirkulere næringsstoffer fra dypet opp til overflaten.
Denne sjøgjødslingen
bidrar til grunnlaget for alt liv i det åpne hav.
Fytoplankton.
Mikroskopiske flytende planter.
De kombinerer næringsstoffer i havvannet med energi fra solen
for å skape selve grunnlaget for alle næringskjeder her ute.
Så alle dyr, fra den minste fisken til den største hvalen,
avhenger til syvende og sist av disse små plantene for mat.
Og til gjengjeld drar fytoplanktonet nytte av næringsstoffene
som produseres av disse dyrene.
Fytoplankton produserer også halvparten av oksygenet som vi puster.
Så samme hvor du bor,
kan du takke disse fortreffelig lille plantene
for annet hvert åndedrag du tar.
Under ideelle forhold kan de blomstre i en slik grad
at store områder på havet blir grønne.
Overraskende nok spiller fytoplankton også en viktig rolle i skydannelse.
Fuktighet som fordamper fra havet
kondenseres rundt små partikler som er skapt av planktonen.
Disse dråpene kombinerer seg for å vokse til kolossale skyer.
De kan stige 20 kilometer opp i atmosfæren.
Disse havskyene reflekterer solens energi tilbake til verdensrommet,
som hjelper å beskytte jorden mot stigene temperaturer.
Ikke bare produserer havene halvparten av oksygenet vi puster inn,
de styrer også været og klimaet,
som transporterer livgivende ferskvann rundt om i verden.
Åpne hav er livsstøttesystemet til planeten vår.
De har en slik makt simpelthen fordi de er så enorme.
Havene dekker to tredjedeler av kloden, og det er bare overflaten.
De er også umåtelig dype.
Vi kan bare ferdes til denne uutforskede plassen
i spesielle ubåter som kan motstå det knusende trykket.
Den gjennomsnittlige dybden i havene er nesten fire kilometer,
og det dypeste punktet er mer enn ti.
Dypet utgjør 95 prosent av alt rom tilgjengelig for liv.
Denne utenomjordiske verdenen er hjemmet til rare og mystiske skapninger.
Få er underligere enn denne.
I årevis visste vi bare at de eksisterte fra de sporadiske som ble dratt på land.
De er nesten aldri blitt sett i levende live.
En sildekonge.
Ti meter lang.
Den henger vertikalt,
og ved å bruke rytmiske bølger langs ryggfinnen sin,
svømmer sildekonger enkelt mellom overflaten og dypet.
Under 200 meter er det ikke nok lys til at planter kan vokse,
så dyphavsdyr avhenger av mat som synker ned fra overflaten:
marin snø.
En kronemanet flyter med utstrakte tentakler
for å fange bytte.
De lever i alle hav i dybder på opp mot syv kilometer.
Dypet er så enormt at disse kan være de mest tallrike av alle maneter.
Vi pleide å tro at dypet holdt lite liv,
men forskere tror nå
at det er ti ganger flere dyr som lever her enn tidligere antatt.
Så det må være mange som ennå ikke er oppdaget.
Dette dypvannskrepsdyret, Cystisomatidae, er så klart som glass.
Den gjemmer seg på et helt synlig sted.
I dette mørke området
kan usynlighet bety forskjellen på å finne et måltid og å være ett.
Dens store øyne anstrenger seg for å se i mørket.
Lys når ikke under ett tusen meter.
I dette mørket lager dyr sitt eget lys.
Bioluminescens.
Et glødende agn lokker ofre inn mellom storkjeftens skremmende tenner.
På de fleste ekspedisjonene her nede, blir vi overrasket av noe nytt.
En dyphavsmarulk.
Hennes usedvanlige sensorer
vil oppdage selv den minste bevegelsen av bytte som blir fristet av agnet hennes.
Her i det dype midthavet spiller rovdyrene et tålmodighetsspill.
Etterhvert når vi bunnen,
nesten tusen meter ned.
Dyphavsslettene dekker mer enn halvparten av Jordens overflate,
og likevel vet vi mer om overflaten på månen.
Havmus, en gammel slektning av haien,
opp mot to meter lang.
Få arter på denne størrelsen kan overleve på den ufruktbare havbunnen.
Den beveger seg sakte for å spare energi,
og bruker spesielle elektriske sensorer rundt munnen
for å søke etter begrensede byttedyr som er begravd i grumset.
Steinete knauser som stikker ut fra havbunnen kan være oaser i denne ørkenen.
Denne sandtigerhaien har kommet hit med god grunn.
Fem hundre meter ned fra kysten av Florida
er det et sjeldent område med liv.
Lophelia. Dyphavs korallrev.
Vi pleide å tro at koraler
bare fantes i varme, solrike grunner.
Men overraskende nok dekker dypvannsrev en større del av havbunnen
enn deres grunnvannsslektninger.
Disse undersjøiske skogene
sørger for ly og mat til et rikholdig maritimt samfunn.
De er også viktige barneværelse for mange dyphavsskapninger.
Korallene er lagd av av mange sjørose-lignende individer,
polypper som lever i kolonier som kobles via et hardt skjelett.
Polyppene har stikkende celler i tentaklene sine
for å fakke et forbipasserende bytte, deres eneste matkilde.
Men de får ikke alltid beholde fangsten sin.
En havbørsteorm har flyttet inn i korallen.
Den sjekker polyppene for en nyfanget godbit,
og stjeler den fra korallen.
Men dette tyveriet er faktisk en beskyttelsevirksomhet.
Kråkeboller angriper og spiser korallene.
Tid for hevn.
Kråkebollen har kanskje beskyttende pigger men ormen har et sjokkerende våpen,
og går til angrep.
Kråkebollen har blitt sendt bort,
og ormen har reddet hjemmet sitt.
Som de fleste dyphavsdyr,
vokser disse korallene ekstremt sakte.
Noen rev kan være 40 000 år gamle.
Selv om de er så langt under overflaten, er korallene fortsatt innenfor rekkevidde.
Dyphavsfiskegarn som har blitt dratt langs havbunnen,-
legger korallene i ruiner.
Halvparten av alle dyphavskoraller har allerede blitt ødelagt.
Det vil ta flere århundrer for disse samfunnene å gjenhente seg.
Utenfor hvilket som helst land
er åpne hav ville og dårlig beskyttet.
Villest av dem alle er Sørishavet,
albatrossens hjem.
Albatrossen lever et ensomt liv langt ute på havet.
Den kan reise hundrevis av kilometer om dagen,
ofte mange uker om gangen, på jakt etter mat.
En død sjøløve er en sjelden mulighet.
Kjempepetreller er de første som ankommer.
De bruker de sterke nebbene sine for å rive opp kadaveret.
De er kjent som havhester,
og er den største åtseleteren i antarktiske farvann.
Svartbrynalbatross har en ualminnelig luktesans,
og kan følge en lukt fra 20 kilometer unna.
Svartbrynalbatrosser må spise når de kan.
De blir plaget av de mer aggressive kjempepetrellene.
Wilsonstormsvaler er for små til å konkurrere,
og plukker opp matrester fra utkanten av villskapen.
Disse delikate små svalene er de mest mangfoldige av alle sjøfugler
fordi de finnes i alle hav.
Det er bare når disse vanligvis ensomme fuglene
samles på denne måten
at vi kan fatte mengden av liv som lever i det åpne hav.
En vandrealbatross er den siste som ankommer.
Den overgår de andre fuglene og bruker sin store størrelse,
og tre meters vingespenn, for å dominere.
Selv kjempepetrellene trekker seg tilbake.
Vandreren får endelig sin andel.
De siste årene har albatrosser og andre sjøfugler
minket i antall.
Behovet deres for å reise lange distanser
utsetter dem for farene
i et dårlig regulert og overutnyttet hav.
Det er et problem for alle jegerne i det åpne hav.
Disse gigantene krysser hele hav i jakten på mat.
De kan bli over tre meter lange og veie et halvt tonn.
Makrellstørje.
De er perfekt strømlinjeformet og skapt for fart.
De jakter i store stimer på flere hundre individer.
Målet: en ansjosstim.
De samler forsiktig ansjosen inn i en ball på overflaten.
Varsomt, så de ikke skaper panikk.
Og så slår de til.
Dette er en veldig koordinert jakt.
Tunfisken rullerer,
og angriper fra samme retning for å holde ansjosen på rømmen.
Etter en munnfull finner hver tunfisk sin plass bakerst.
I bølge etter bølge fortsetter angrepet.
Med kraften og den overveldende farten,
er makrellstørja en av havets mest imponerende jegere.
Den er også den mest verdifulle fisken i havet.
Så verdifull at en enkel makrellstørje kan selges i Japan
for over en million dollar.
Så det er kanskje uunngåelig
at de er blitt fisket til nær utryddelse.
Makrellstørja er ikke den eneste som er i fare.
Tiår med ikke bærekraftig fisking
har etterlatt mange fiskebestander i alvorlig nedgang.
En tredjedel har fullstendig kollapset.
Plastforurensning er et alvorlig problem for havene våre,
men industrielt overfiske er langt farligere.
Hvis vi fortsetter å høste fra havet på denne måten,
er det ikke bare fiskenæringen som vil kollapse.
Hele havsystemet kan gjøre det samme.
Ett hundre millioner haier drepes hvert år,
bare for å lage haifinnesuppe.
90 prosent av alle store havjegere har forsvunnet.
Uten de på toppen av næringskjeden, vil hele marinlivet
reduseres til det ugjenkjennelige.
Blekksprut erstatter fisk i stadig større grad.
Vi har i stor grad redusert både rovdyrene og konkurransen deres,
så blekksprut tar over,
en indikasjon på av en alvorlig ubalanse i havene.
Blekksprut avler tidlig, og får mange raskt voksende unger,
så de kan raskt utnytte hullene som er etterlatt av fisken vi har høstet.
De legger eggene i poser på havbunnen.
Ungene utvikler seg enda raskere i disse varme, grunne farvannene.
Med såpass drastiske endringer på marinmenyen,
må rovdyrene tilpasse seg.
Sjøløver foretrekker å spise mer energirike bytter,
som ansjos og sardiner,
men når disse er en mangelvare,
blir de mer avhenge av en blekksprutdiett.
Vi også blir nødt til å endre sjømaten vi spiser
hvis vi fortsetter å fiske som vi gjør.
Men hvis vi høster havene på en bærekraftig måte,
kan de være vidunderlige produktive,
og vil gi oss en overflod av mat.
Det er allerede tegn på at havet har evnen
til å hente seg inn forbausende fort.
Knølhvaler.
De lever i alle hav,
vandrer i det åpne hav fra sine polare beiteområder
til tropene, der de parer seg.
Men hvalen har ikke alltid hatt en slik frihet.
Tidligere var det mer enn ett hundre tusen knølhvaler i havene,
men i forrige århundre ble de jaktet til en nær utryddelse.
Bare et par tusen overlevde stormangrepet.
En voldsom offentlig protest
ledet endelig til et forbud mot kommersiell hvalfangst i 1986.
Siden den gang har antallet knølhvaler hatt en jevn økning.
De returnerer til sine forferdes beiteområder,
som disse på kysten av Sør-Afrika.
De samles for å dra nytte av en sesongbasert overflod av krill,
bitte små reke-lignende krepsdyr.
Hvalene tar inn store munnfuller med vann
som fanger krillen i siler av hårete børster
som går langs kjeven deres.
Hver hval kan spise over et tonn om dagen.
Med rikelig av mat kommer pelsseler for å ta sin andel.
Disse usedvanlige scenene var utenkelige bare for noen år siden.
De danner supergrupper, hundretalls sterke.
Dette er den største samlingen av hvaler sett på hundre år.
Hvaler resirkulerer næringsstoffer som beriker overflatefarvann,
som hjelper til med veksten av fytoplankton,
og til gjengjeld gir de næring til krill i en fullkommen selvdrevet syklus.
Vi vet nå at et sunt samfunn av gode jegere,
hvaler, delfiner, tunfisk og haier,
er avgjørende for et fullt fungerende hav.
Og et fungerende hav er nødvendig for helsen til planeten vår
og menneskeheten.
I en bemerkelsesverdig bedring
er knølhvaler nesten tilbake i sitt tidligere antall.
Men i løpet av den tiden
har vi gjort mer skade på havene enn noen gang før i menneskets historie.
Bare med globalt samarbeid
vil havene våre hente seg inn og blomstre nok en gang.
Vi reddet hvalene ved en internasjonal avtale.
Nå er det på tide å redde havene våre.
Vennligst besøk ourplanet.com for å finne ut hva vi må gjøre nå
for å beskytte de åpne hav.
Tekst: Håkon Jordheim