‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Cu doar 50 de ani în urmă,
‎ne-am aventurat, în sfârșit, spre Lună.
‎Pentru prima dată,
‎am privit în urmă spre planeta noastră.
‎De atunci, populația s-a dublat.
‎Această serie va celebra ‎minunile naturale care ne rămân
‎și va dezvălui ce trebuie să protejăm
‎pentru ca omenirea ‎și natura să înflorească.
‎Delfini.
‎În panică.
‎Sunt vânați de orci-false.
‎Delfinii sunt mai rapizi ‎pe distanțe scurte.
‎Însă orcile sunt mai rezistente.
‎Când orcile aproape că i-au ajuns,
‎delfinii schimbă brusc direcția, ‎ca să scape din calea lor.
‎Aceste evenimente extraordinare ‎au loc departe de țărm,
‎unde puțini se aventurează.
‎Acesta este oceanul ‎de dincolo de hotarele țărilor.
‎În mare parte nereglementat, ‎sălbatic și anarhic.
‎ÎN LARG
‎Ființele care simbolizează cel mai bine ‎relația noastră cu adâncurile
‎sunt balenele-albastre.
‎Acestea ajung la 200 de tone ‎și 30 m lungime,
‎fiind cele mai mari animale ‎care au existat vreodată.
‎Însă viața lor ‎rămâne un mister pentru noi.
‎Balenele-albastre trăiesc în larg
‎și cutreieră toate oceanele, ‎de la poli la Tropice.
‎Abia de curând am descoperit
‎câteva locuri deosebite ‎unde acestea vin aproape de mal.
‎Golful California...
‎pe coasta de vest a Mexicului.
‎Acesta este un sanctuar ‎pentru balenele-albastre.
‎Acesta este ‎cel mai mare nou-născut din lume.
‎Un pui de balenă-albastră.
‎Deși are doar o lună,
‎îa ajuns deja la opt metri lungime ‎și la șase tone greutate.
‎Mama ei o protejează cu o îmbrățișare.
‎Se alintă reciproc ‎și se bucură de relația lor strânsă.
‎Acestea sunt cele mai intime ‎imagini surprinse
‎cu o balenă-albastră și puiul ei.
‎Femela naște o dată la doi sau trei ani,
‎așa că fiecare pui este prețios.
‎Puiul va lua în greutate ‎trei tone pe lună.
‎În trecut, erau mai mult ‎de 300.000 de balene-albastre,
‎dar, în secolul trecut, ‎au fost vânate agresiv
‎și acum abia dacă mai există câteva mii.
‎Balenele-albastre sunt protejate acum,
‎iar numărul lor începe să crească.
‎În curând, acest pui va părăsi refugiul ‎oferit de apele astea
‎și se va aventura în larg.
‎Cândva, se credea că oceanele sunt ‎prea vaste pentru a le putea afecta,
‎dar acum știm că ele sunt ‎mai amenințate ca niciodată.
‎Aici, în largul albastru, mai există ‎doar câteva oaze neatinse
‎care ne amintesc cât de bogate ‎mai sunt oceanele.
‎Delfinul-rotitor.
‎În Pacific,
‎pe coasta Republicii Costa Rica, ‎din America Centrală,
‎delfinii se strâng în număr mare.
‎Delfinii trăiesc în cârduri,
‎grupuri de exemplare ‎cu legături sociale complexe.
‎Delfinii se ating reciproc ‎și comunică în mod constant
‎folosind un limbaj compus ‎din clicuri și fluierături.
‎Sunt urmăriți ‎de tonul-cu-aripioare-galbene.
‎Tonii se bazează pe delfini ‎pentru a găsi hrană.
‎Cu toții caută aceeași pradă.
‎Pești-lanternă.
‎Sunt cei mai numeroși pești din lume.
‎Sunt de lungimea unui deget
‎și își petrec ‎mare parte din viață în abis.
‎Astfel că, în ciuda numărului lor ‎impresionant, nu se pescuiesc.
‎Sunt printre puținele specii ‎care încă înfloresc.
‎Pe măsură ce se apropie de pradă, ‎cârdul de delfini se mărește.
‎Acesta poate atinge ‎și 10.000 de exemplare.
‎Pentru fiecare delfin de la suprafață ‎mai sunt alți 20 dedesubt.
‎Delfinii folosesc ecolocația, ‎un tip de sonar,
‎pentru a detecta ‎peștii-lanternă din adâncuri,
‎ca să-i dirijeze spre suprafață.
‎Ei patrulează pe sub bancul de pești
‎pentru ca prada ‎să nu se refugieze în abis.
‎Chiar și după ce au mâncat pe săturate,
‎au rămas destui pești ‎și pentru alți prădători.
‎Au sosit și peștii-diavol.
‎Pentru a-și mări șansele de reușită, ‎peștii atacă în echipă.
‎Formează un zid de guri ‎care înghite prada.
‎Peștii-lanternă și prădătorii lor ‎se înmulțesc deoarece nu sunt pescuiți.
‎Toți prădătorii ăștia abia dacă au afectat ‎marele banc de pești.
‎Mare parte dintre viețuitoarele din ocean ‎se adună în stratul de la suprafață,
‎unde lumina soarelui ‎are cel mai puternic efect.
‎Aceste ape luminate se fertilizează ‎într-o manieră surprinzătoare.
‎Materiile fecale ale delfinilor ‎joacă un rol crucial
‎deoarece reciclează ‎substanțele nutritive la suprafață.
‎Acest îngrășământ marin
‎pune bazele ‎tuturor viețuitoarelor din ocean.
‎Fitoplanctonul.
‎Plante plutitoare microscopice.
‎Acestea combină substanțele nutritive ‎din apă cu energia solară
‎pentru a crea fundația ‎tuturor lanțurilor trofice.
‎Așadar, toate animalele, ‎de la cel mai mic pește până la balene,
‎depind de aceste plante micuțe ‎pentru hrană.
‎La rândul lui, fitoplanctonul profită ‎de substanțele nutritive
‎produse de aceste animale.
‎Fitoplanctonul produce și jumătate ‎din oxigenul din aerul respirabil.
‎Așa că, oriunde ai trăi,
‎trebuie să le mulțumim acestor plante
‎pentru jumătate din oxigenul inspirat.
‎În condiții ideale, ‎ele se pot înmulți într-atât,
‎încât suprafețe vaste de ocean ‎se înverzesc.
‎În mod surprinzător, fitoplanctonul ‎joacă un rol vital și în formarea norilor.
‎Umiditatea care se evaporă din oceane
‎se condensează în jurul particulelor mici ‎create de fitoplancton.
‎Aceste picături se unesc ‎și formează nori uriași.
‎Se pot ridica și la 20 km în atmosferă.
‎Acești nori oceanici reflectă ‎razele solare înapoi în spațiu
‎și protejează Pământul ‎de încălzirea globală.
‎Oceanele nu numai ‎că produc jumătate din oxigen,
‎ci influențează și vremea și clima
‎și transportă apa dulce dătătoare de viață ‎în jurul lumii.
‎Oceanele sunt sistemul de menținere ‎a planetei în viață.
‎Au această putere colosală ‎deoarece sunt extrem de vaste.
‎Oceanele acoperă două treimi din Terra, ‎iar aceasta este doar la suprafață.
‎Sunt și extrem de adânci.
‎Putem pătrunde acest spațiu neexplorat
‎doar cu submarine speciale, ‎care rezistă la presiunea imensă.
‎Adâncimea medie a oceanelor ‎este de 4 km,
‎iar, în cel mai adânc punct, ‎are peste 10 km.
‎Abisul cuprinde 95% din întreg spațiul ‎disponibil viețuitoarelor.
‎Această lume extraterestră găzduiește ‎niște ființe ciudate și misterioase.
‎Puține sunt mai stranii decât aceasta.
‎Ani la rând, am știut de existența lor ‎doar datorită exemplarelor ajunse la mal.
‎Rareori au fost văzute în viață.
‎Peștele-panglică.
‎Are 10 m lungime.
‎Ei plutesc vertical
‎și, folosindu-se de valurile ‎de-a lungul înotătoarei,
‎se deplasează cu ușurință spre suprafață.
‎Mai jos de 200 m, nu există destulă lumină ‎pentru ca plantele să crească,
‎așa că animalele din adâncuri ‎se bazează pe hrana de la suprafață:
‎zăpada marină.
‎O meduză ‎Coronatea‎ plutește ‎cu tentaculele întinse
‎pentru a-și agăța prada.
‎Acestea trăiesc în toate oceanele, ‎la adâncimi de până la 7 km.
‎Abisul este atât de vast, încât acestea ‎pot fi cele mai numeroase meduze.
‎Înainte, se credea ‎că adâncurile nu găzduiesc viață,
‎dar savanții cred acum
‎că aici trăiesc de zece ori mai multe ‎viețuitoare decât se știa.
‎Înseamnă că mai sunt multe de descoperit.
‎Acest crustaceu din adâncuri, ‎Cystisoma, ‎este transparent precum sticla.
‎Se ascunde fix sub nasul nostru.
‎În această zonă crepusculară,
‎invizibilitatea face diferența ‎dintre a găsi hrană și a deveni hrană.
‎Ochii săi imenși se străduiesc ‎să discearnă prin beznă.
‎Mai jos de 1.000 m, ‎lumina nu poate pătrunde.
‎În această negură, ‎animalele își creează propria lumină.
‎Bioluminiscență.
‎Momeala strălucitoare atrage victimele ‎în colții cumpliți ai peștelui-dragon.
‎Majoritatea expedițiilor în adâncuri ‎ne surprind cu ceva nou.
‎Un pește-pescar de adâncuri.
‎Multitudinea sa de senzori
‎detectează orice mișcare a prăzii ‎atrase de momeala ei.
‎Aici, în inima abisului, ‎prădătorii trebuie să fie răbdători.
‎Într-un final, ajungem pe fundul apei,
‎la aproape 1.000 m adâncime.
‎Câmpiile din adâncuri acoperă ‎peste jumătate din suprafața Terrei,
‎însă știm mai multe despre Lună ‎decât despre acestea.
‎Chimaera, ‎o rudă îndepărtată a rechinilor,
‎de aproape doi metri lungime.
‎Puține specii de asemenea dimensiuni ‎pot supraviețui pe fundul pustiit.
‎Se deplasează lent, ‎pentru a-și conserva energia,
‎și-și folosesc senzorii electrici ‎din jurul gurii
‎pentru a căuta hrana săracă din sedimente.
‎Aflorimentele de pe fundul apei ‎pot fi o oază în acest deșert.
‎Acest rechin-taur a venit aici ‎cu un motiv.
‎La 500 m adâncime, pe coasta Floridei,
‎un rar refugiu plin de viață.
‎Lophelia.‎ Corali de ape adânci.
‎Obișnuiam să credem că coralii ‎trăiau doar în apele litorale calde.
‎Însă, în mod uimitor, coralii ‎de ape adânci acoperă o suprafață mai mare
‎decât cei din apele puțin adânci.
‎Aceste păduri subacvatice
‎conferă adăpost și hrană ‎unei comunități bogate de viețuitoare.
‎De asemenea, sunt și locuri importante ‎de înmulțire pentru multe ființe.
‎Coralii sunt compuși din multe anemone,
‎polipi care trăiesc în colonii, ‎conectați printr-un schelet dur.
‎Polipii au celule înțepătoare ‎pe tentacule,
‎cu care agață prada în mișcare, ‎singura lor sursă de hrană.
‎Însă nu reușesc mereu s-o păstreze.
‎Un vierme-de-nisip ‎s-a ascuns într-un coral.
‎El caută printre polipi hrana proaspătă
‎și i-o fură coralului.
‎Însă acest furt este, ‎de fapt, o taxă de protecție.
‎Aricii-de-mare atacă coralii și-i distrug.
‎Acum trebuie să plătească.
‎Ariciul are țepi cu care se protejează, ‎însă viermele are o armă șocantă
‎și sare la atac.
‎Ariciul-de-mare a fost gonit,
‎iar viermele și-a salvat căminul.
‎Ca majoritatea animalelor din adâncuri,
‎acești corali cresc foarte lent.
‎Unele recife au până și 40.000 de ani.
‎În ciuda faptului că sunt la adâncimi ‎mari, încă putem ajunge la corali.
‎Plasele de pescuit de ape adânci, ‎târâte pe fundul oceanului,
‎nimicesc coralii fragili.
‎Jumătate dintre coralii de ape adânci ‎au fost distruși deja.
‎Abia peste secole ‎își vor reveni aceste comunități.
‎Dincolo de hotarele oricărei țări,
‎apele din larg sunt sălbatice ‎și prea puțin protejate.
‎Cel mai sălbatic dintre toate ‎e Oceanul Antarctic,
‎unde trăiește albatrosul.
‎Albatroșii duc vieți solitare, ‎în largul mărilor.
‎Pot parcurge și sute de kilometri pe zi,
‎uneori săptămâni la rând, ‎în căutare de hrană.
‎Un leu-de-mare mort este o ocazie rară.
‎Furtunarii-uriași sunt primii care ajung.
‎Cu ciocurile lor puternice, ‎ei sfâșie cadavrul.
‎Știuți ca „Vulturi-de-mare”,
‎sunt necrofagii Oceanului Antarctic.
‎Furtunarii-antarctici au ‎un simț olfactiv extraordinar
‎și pot lua o urmă de la 20 km distanță.
‎Furtunarii trebuie să se înfrupte cât pot.
‎Sunt adesea hărțuiți ‎de furtunarii-uriași.
‎Furtunarii-Wilson sunt prea mici ‎să-i înfrunte,
‎așa că adună resturile ‎rămase de pe urma festinului.
‎Acești furtunari fragili sunt ‎cele mai numeroase păsări marine
‎deoarece se regăsesc în toate oceanele.
‎Abia când aceste păsări solitare
‎se strâng în acest mod
‎putem aprecia cu adevărat ‎bogăția acestor întinderi marine.
‎Albatrosul-călător este ultimul ‎care ajunge la leș.
‎El le umbrește pe toate celelalte păsări ‎și se folosește de mărimea sa
‎și de anvergura aripilor de trei metri ‎pentru a le domina.
‎Până și furtunarii-uriași se retrag.
‎Albatrosul își ia partea.
‎În ultimii ani, ‎albatroșii și alte păsări marine
‎sunt tot mai periclitați.
‎Migrația pe distanțe mari îi expune
‎primejdiilor oceanului neprotejat ‎și supraexploatat.
‎Este o problemă cu care se confruntă ‎toți prădătorii marini.
‎Acești uriași străbat oceane întregi ‎în căutarea hranei.
‎Ei ajung să măsoare peste 3 m lungime ‎și 500 kg greutate.
‎Tonul-roșu.
‎Sunt perfect hidrodinamici, ‎creați pentru viteză.
‎Tonii vânează în grupuri ‎de sute de exemplare.
‎Ținta lor: un banc de anșoa.
‎Ei adună peștii încet într-un grup ‎compact la suprafață.
‎Au grijă să nu îi agite.
‎Apoi, atacă.
‎Este o vânătoare foarte bine coordonată.
‎Tonii atacă pe rând,
‎din aceeași direcție, ‎pentru a urmări bancul de anșoa.
‎După fiecare atac, tonii se retrag ‎și își iau locul la coadă.
‎Asaltul continuă în valuri.
‎Fiind extrem de puternici și tenace,
‎tonii-roșii sunt printre cei ‎mai impresionanți vânători marini.
‎Sunt și cei mai valoroși pești din ocean.
‎Sunt atât de prețioși, ‎încât un singur ton se vinde în Japonia
‎cu peste un milion de dolari.
‎Așadar, era inevitabil
‎ca aceștia să ajungă ‎pe cale de dispariție.
‎Tonii-roșii nu sunt singurii ‎în pericol de dispariție.
‎Decenii întregi de pescuit nereglementat
‎au scăzut vertiginos ‎numărul multor specii.
‎O treime au dispărut cu totul.
‎Poluarea cu plastic ‎este o problemă gravă a oceanelor,
‎însă pescuitul industrial ‎este mult mai primejdios.
‎Dacă vom continua să consumăm ‎astfel resursele mărilor,
‎nu doar peștii vor avea de suferit.
‎Întregul sistem oceanic poate ceda.
‎O sută de milioane de rechini ‎sunt uciși anual
‎doar pentru supa de aripioare de rechin.
‎Circa 90% dintre vânătorii marini mari ‎au dispărut.
‎În lipsa lor în lanțul trofic, ‎întreaga comunitate de viețuitoare marine
‎este în declin ‎și ajunge să fie de nerecunoscut.
‎Calmarii înlocuiesc tot mai mult peștii.
‎Omul le-a nimicit ‎și prădătorii, și competiția,
‎iar calmarii s-au înmulțit vertiginos...
‎semn că oceanul trece ‎printr-un dezechilibru masiv.
‎Calmarii se înmulțesc rapid, ‎iar puii lor numeroși cresc repede,
‎astfel că aceștia pot exploata spațiul ‎lăsat de peștii pe care omul i-a prădat.
‎Calmarii își depun ouăle pe fundul apei.
‎Puii se dezvoltă și mai rapid ‎în apele litorale calde.
‎Meniul marin s-a schimbat drastic,
‎iar prădătorii trebuie să se adapteze.
‎Leii-de-mare preferă prada ‎mai bogată în substanțe nutritive
‎precum anșoa sau sardinele.
‎Însă acestea sunt tot mai rare,
‎așa că trebuie să se bazeze ‎pe o dietă mai bogată în calmari.
‎Și noi vom fost nevoiți ‎să ne adaptăm la fructele de mare
‎dacă vom continua să pescuim la fel.
‎Însă, dacă pescuim în mod echilibrat,
‎oceanele pot fi extrem de productive
‎și ne pot oferi hrană din belșug.
‎Deja se observă ‎cum oceanul are posibilitatea
‎de a se regenera în mod uluitor.
‎Balene-cu-cocoașă.
‎Acestea trăiesc în toate oceanele
‎și străbat mările de la poli, ‎unde se hrănesc,
‎până la Tropice, unde se reproduc.
‎Însă balenele nu s-au bucurat ‎dintotdeauna de libertate.
‎Cândva, au existat peste ‎100.000 de balene-cu-cocoașă în oceane,
‎dar, în ultimul secol, au fost vânate ‎până aproape de dispariție.
‎Doar câteva mii au supraviețuit măcelului.
‎Revolta populației
‎a dus, într-un final, la interzicerea ‎vânătorii de balene în 1986.
‎De atunci, numărul balenelor-cu-cocoașă ‎a crescut în mod constant.
‎Ele se întorc la vechile lor ‎zone de vânătoare,
‎cum sunt acestea ‎de pe costa Africii de Sud.
‎Balenele se adună pentru a profita ‎de sezonul bogat în krill,
‎niște crustacee asemănătoare creveților.
‎Balenele înghit o cantitate uriașă de apă
‎și prind krillul în perii precum o sită ‎de pe marginea maxilarului.
‎O balenă poate consuma ‎și o tonă de krill pe zi.
‎Aici, există hrană din belșug, ‎așa că urșii-de-mare își cer partea.
‎Aceste scene uimitoare erau ‎de neimaginat acum câțiva ani.
‎Balenele se strâng în grupuri uriașe, ‎de sute de exemplare.
‎Este cea mai mare adunare de balene ‎din ultimul secol.
‎Balenele reciclează substanțele nutritive ‎care îmbogățesc apele de suprafață
‎și încurajează ‎dezvoltarea fitoplanctonului.
‎La rândul lui, acesta conferă hrană ‎krillului și totul se reia de la capăt.
‎Acum știm că o comunitate sănătoasă ‎de vânători mari,
‎precum balenele, delfinii, ‎tonii și rechinii,
‎este vitală pentru echilibrului oceanului.
‎Iar un ocean echilibrat este crucial ‎pentru sănătatea planetei
‎și a omenirii.
‎Balenele-cu-cocoașă și-au revenit uluitor
‎și aproape că și-au reîntregit ‎populația inițială.
‎Însă, în acest răstimp,
‎omul a afectat oceanul ‎mai mult decât în toată istoria sa.
‎Numai cu ajutorul unei cooperări globale
‎își pot reveni și pot înflori din nou ‎oceanele noastre.
‎Am reușit să salvăm balenele ‎printr-un acord internațional.
‎Acum, este timpul ‎să ne salvăm și oceanele.
‎Vizitați www.ourplanet.com ‎pentru a descoperi ce trebuie să facem
‎ca să ne protejăm oceanele.
‎Subtitrarea: Laura Somandru