EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Det är bara 50 år sedan
vi äntligen vågade resa till månen.
För allra första gången
kunde vi se vår planet på avstånd.
Sedan dess har antalet människor mer än fördubblats.
I den här serien hyllar vi de naturens under som finns kvar
och visar vad vi måste bevara
för att säkra ett gott liv för människor och natur.
Delfiner.
Panikslagna.
De blir jagade av falska späckhuggare.
Delfiner är snabbare på korta sträckor.
Men deras jägare är uthålliga.
Precis när späckhuggarna närmar sig
vänder delfinerna plötsligt för att lyckas undkomma.
Dessa häpnadsväckande händelser sker långt från land
dit väldigt få människor någonsin kommer.
Det här havet ligger bortom alla landsgränser.
Till största delen vilt och laglöst.
INTERNATIONELLT VATTEN
Det finns ingen bättre symbol för vårt förhållande till internationellt vatten
än blåvalen.
Den väger 200 ton och är 30 meter lång,
det största djuret som någonsin funnits.
Men det är mycket vi inte känner till om deras liv.
Blåvalar lever långt från land,
i alla hav från tropikerna till polerna.
Det var först nyligen man upptäckte
ett fåtal ställen där de närmar sig land.
Californiaviken,
på Mexikos stillahavskust.
Det här är en fristad för blåvalar.
Här är världens största nyfödda unge.
En blåvalsunge.
Bara en månad gammal,
redan åtta meter lång och väger sex ton.
Honan skyddar henne med en fena.
De rör vid och håller sig nära varandra.
Det här är de mest innerliga bilderna som någonsin tagits
av en blåvalshona och hennes unge.
Denna hona kommer bara att få ungar vartannat eller var tredje år,
så varje unge är otroligt värdefull.
Ungen ökar i vikt med tre ton varje månad.
En gång i tiden fanns det mer än 300 000 blåvalar,
men förra seklet jagades de skoninglöst
och endast några tusen valar överlevde.
Blåvalar är nu skyddade,
och de ökar sakta i antal.
Snart kommer ungen att lämna dessa skyddade vatten
och simma runt i världshaven.
Förr trodde vi att internationella vatten var för stora för att kunna ta skada
men nu vet vi att hoten mot hennes hav är större än någonsin.
Här ute i det stora blå finns ett fåtal orörda platser kvar
som påminner oss om hur artrika haven kan vara.
Spinndelfiner.
I Stilla havet
utanför Costa Ricas kust i Centralamerika
har de börjat samlas i stort antal.
Spinndelfiner lever i stim,
grupper där individer länkas samman i komplexa sociala relationer.
Delfinerna rör vid och talar med varandra
med ett språk av klickande och visslingar.
Gulfenade tonfiskar följer efter dem.
Tonfiskarna litar på delfinernas förmåga att hitta mat.
Alla är ute efter samma byte.
Prickfiskar.
Den mest talrika fisken på jorden.
De är inte större än ett finger
och större delen av sin tid tillbringar de på djupt vatten.
Så trots att deras otroliga antal, fiskar inte vi prickfisk.
De är en av få fiskarter som fortfarande är starkt livskraftig.
När de närmar sig sitt byte växer gruppen delfiner allt mer.
I det här stimmet kan det finnas 10 000 delfiner.
För varje delfin på ytan kan man räkna tjugo till.
Med hjälp av ekolokalisering, ett slags sonar,
kan delfinerna hitta prickfiskar nere i djupet
och sedan driva dem mot ytan.
De bevakar stimmet underifrån
så att fiskarna inte lyckas fly tillbaka ner i djupet.
När delfinerna har ätit klart
finns det ändå massor kvar för andra rovfiskar.
Mobularockor sveper in.
För att maximera sin fångst jagar rockorna tillsammans.
En vägg av munnar som håvar in sin fångst.
Eftersom vi inte äter prickfiskar är de, och fiskarna som äter dem, livskraftiga.
Alla dessa jägare har knappt naggat på det stora stimmet.
Det flesta arterna på öppet hav finns allra närmast ytan
där solens strålar har störst effekt.
Det solbelysta lagret tillförs näring på ett överraskande sätt.
Delfinernas avföring spelar en viktig roll
för att återvinna näringsämnen från djupet uppe vid ytan.
Detta marina gödsel
bidrar med näring till basen för allt liv på öppet hav.
Fytoplankton.
Mikroskopiska växter som flyter fritt.
De använder näringsämnen i havsvattnet och energi från solen
för att skapa grunden för alla näringskedjor här ute.
Alla djur, från den minsta fisken till den största valen,
är beroende av dessa pyttesmå växter för att få mat.
Och i sin tur drar fytoplankton nytta av näringsämnena
som dessa djur producerar.
Av största vikt är även att fytoplankton producerar hälften av syret vi andas.
Så var du än bor
kan du tacka dessa utsökt vackra små växterna
för vartannat andetag du tar.
Vid perfekta förhållanden kan de blomma i så stor omfattning
att stora havsområden blir gröna.
Överraskande nog spelar fytoplankton en viktig roll för molnbildning.
Fukt som dunstar från havet
kondenseras runt pyttesmå partiklar som skapats av plankton.
Dessa droppar samlas ihop och växer till enorma moln.
De kan stiga tjugo kilometer upp i atmosfären.
Dessa moln reflekterar tillbaka solens energi till rymden
och hjälper till att skydda jorden mot stigande temperaturer.
Haven producerar inte bara hälften av syret vi andas,
de påverkar även vädret och klimatet
och transporterar livgivande sötvatten jorden runt.
De internationella vattnen är vår planets livsuppehållande system.
De har en sådan kraft helt enkelt för att de är så enormt stora.
Haven täcker två tredjedelar av planeten, och det är bara på ytan.
De är dessutom ofantligt djupa.
Vi kan bara ta oss till dessa outforskade platser
i specialbyggda ubåtar som kan stå emot det enorma trycket.
Det genomsnittliga havsdjupet är nära fyra kilometer
och det djupaste är över tio.
Djupet utgör 95 procent av all möjlig livsmiljö.
I denna främmande värld lever märkliga och mystiska varelser.
Det här är en av de mest underliga.
I många år hade vi bara sett enstaka exemplar som spolats i land.
Ytterst få gånger har de setts i livet.
En sillkung.
Tio meter lång.
Lodrät
och med rytmiska vågor längs ryggfenan
simmar sillkungen lätt mellan ytan och djupet.
Djupare än 200 meter finns inte tillräckligt med ljus för växter,
så djuren som lever här är beroende av mat som sjunker ner från ytan:
marin snö.
En ringmanet simmar med utsträckta tentakler
för att snärja byten.
De finns i alla hav, ner till sju kilometers djup.
Havsdjupet är så vidsträckt att dessa kan vara de mest talrika maneterna.
Förr trodde vi att det bara fanns få arter här nere
men nu tror forskare
att det finns tio gånger fler djurarter än man tidigare trott.
Så det måste finnas många kvar att upptäcka.
Detta kräftdjur, Cystisoma, är genomskinligt som glas.
Den gömmer sig utan att ta skydd.
I denna skymningszon
kan osynlighet vara skillnaden mellan att hitta mat eller att bli någons måltid.
Den anstränger sina enorma ögon för att se i mörkret.
Inget ljus når ner under tusen meters djup.
I det här mörkret skapar djuren sitt eget ljus.
Bioluminiscens.
Ljuset lockar byten till denna drakfisks skräckinjagande tänder.
På nästan alla expeditioner här nere blir vi överraskade av något nytt.
En caulophryne polynema.
Hennes speciella sensorer
kan upptäcka minsta lilla rörelse hos byten som lockats att närma sig.
Här i djupet är rovdjuren tålmodiga.
Till slut når vi botten,
nästan tusen meter ner.
Slätterna på havsbotten täcker mer än hälften av jordens yta
och ändå vet vi mer om månens yta.
Havsmusen, en forntida släkting till hajen,
kan bli två meter lång.
Få arter i den här storleken hittar tillräckligt med mat på havsbotten.
De rör sig långsamt för att spara energi
och använder speciella elektriska sensorer runt munnen
för att hitta det fåtal byten som gömmer sig i sedimentet.
Bergshällar på botten kan vara oaser i denna öken.
Den här sandhajen har kommit hit av en god anledning.
På femhundra meters djup utanför Floridas kust
finns en sällsynt artrik plats.
Ögonkoraller. Djuphavskorallrev.
Förr trodde vi att koraller
bara fanns i varma, soliga och grunda vatten.
Häpnadsväckande är att djuphavskoraller täcker ett större område av havsbotten
än sina släktingar på grunt vatten.
Dessa skogar under vattenytan
ger skydd och mat till en stor samling marina arter.
De är även viktiga barnkammare för många djuphavslevande djur.
Korallerna består av många anemon-liknande djur,
polyper som lever i kolonier och är sammanhållna av ett hårt skelett.
Polyperna har nässelceller i sina tentakler
för att kunna fånga byten som passerar förbi.
Men de lyckas inte alltid behålla sitt byte.
En havsborstmask har bosatt sig inne i korallen.
Den söker igenom korallerna för att hitta en färsk fångst
och snor den från korallen.
Men stölden är i själva verket en beskyddarverksamhet.
Sjöborrar attackerar och äter koraller.
Dags att betala igen.
Sjöborren må ha taggar,
men havsborstmasken har ett skrämmande vapen,
och går till attack.
Sjöborren har skrämts iväg
och masken har räddat sitt hem.
Liksom de flesta djuphavsdjuren
växer dessa koraller extremt långsamt.
Några av reven kan vara 40 000 år gamla.
Trots att de finns så långt från ytan är dessa koraller ändå inom vårt räckhåll.
Trålning på havsbotten
river sönder de känsliga reven.
Hälften av alla koraller i djuphavet har redan förstörts.
Det kommer att ta århundraden för dessa rev att återhämta sig.
Bortom alla landsgränser
är de internationella haven vilda och föga skyddade.
Vildast av alla är den Södra oceanen,
där albatrossen lever.
Albatrosser lever ensamma ute på haven.
De kan flyga hundratals kilometer varje dag,
ofta flera veckor i sträck, på jakt efter mat.
Ett dött sjölejon är en sällsynt möjlighet.
Jättestormfåglar är först på plats.
Med sina kraftfulla näbbar sliter de upp kadavret.
De kallas även sjögamar
och är de främsta asätarna i antarktiska vatten.
Svartbrynade albatrosser har ett exceptionellt bra luktsinne
och kan känna en doft på 20 kilometers avstånd.
Albatrosserna måste ta en tugga så fort de får möjlighet.
De trakasseras av de mer aggressiva jättestormfåglarna.
Havslöparna är för små för att konkurrera
och fångar rester i utkanten av matkampen.
Dessa små svalfåglar är de mest talrika av alla sjöfåglar
eftersom de finns i alla hav.
Det är bara när fåglar, som i vanliga fall lever ensamma,
samlas på detta vis
som vi kan se den rikedom av arter som lever i internationella vatten.
En vandringsalbatross anländer sist av alla.
Den använder sin överlägsna storlek
och vingbredd på tre meter för att dominera.
Även jättestormfåglarna drar sig undan.
Den får till slut sin andel.
På senare år har albatrosser och andra sjöfåglar minskat i antal.
Deras behov att flyga långt gör att de utsätts
för farorna med en dåligt skyddad och överexploaterad ocean.
Det är ett problem för alla jägare på internationella vatten.
Dessa jättar korsar hela oceaner på jakt efter mat.
De kan bli över tre meter långa och väga ett halvt ton.
Blåfenad tonfisk.
De är perfekt strömlinjeformade och skapade för snabbhet.
De jagar i stora stim om hundratal fiskar.
Deras mål är ett stim med ansjovis.
Försiktigt samlar de ansjovisarna till ett tätt stim nära ytan,
och aktar sig för att vålla panik.
Och sedan går de till attack.
Det här är en högst välkoordinerad jakt.
Tonfiskarna turas om
att attackera från samma håll för att ansjovisen ska fortsätta fly.
Efter varje fångst viker tonfiskarna av och tar platsen längst bak.
Attacken fortsätter i våg efter våg.
Deras kraft och förkrossande fart
är den blåfenade tonfisken en av oceanens mest imponerande jägare.
De är även havets högst värderade fisk.
Så värdefull att en enda blåfenad tonfisk i Japan kan säljas
för över en miljon dollar.
Så det är kanske oundvikligt
att de har fiskats så hårt att de är nära utrotning.
Det är inte bara den blåfenad tonfisken som är hotad.
Decennier av ohållbart fiske
har gjort att många fiskebestånd är på allvarlig nedgång.
En tredjedel har kollapsat fullständigt.
Plastförorening är en allvarlig fråga för våra hav,
men industriellt överfiske är mycket farligare.
Om vi fortsätter att ta mat från haven på detta sätt
är det inte bara fiskebestånden som kommer kollapsa.
Hela havets ekosystem skulle göra det också.
Hundra miljoner hajar dödas varje år
för att bli hajfenssoppa.
Nittio procent av alla stora rovdjur i haven har försvunnit.
Utan dem i toppen av näringskedjan så försvagas hela den marina livsmiljön
och förändras till oigenkännlighet.
Bläckfiskar tar allt oftare fiskarnas plats.
Vi har kraftigt reducerat både deras jägare och konkurrenter,
så bläckfiskarna tar över,
ett tecken på en allvarlig obalans i haven.
Bläckfiskar förökar sig snabbt och får många ungar som växer snabbt,
så de kan snabbt fylla luckorna som lämnats av fisk som vi tagit upp.
De lägger sina ägg i fickor på havsbotten.
De utvecklas ännu snabbare i dessa varma och grunda vatten.
Med så drastiska förändringar på den marina menyn
måste rovdjuren anpassa sig.
Sjölejon föredrar att äta mer energirika byten
som ansjovis och sardiner
men när det är ont om dessa
tvingas de förlita sig på en bläckfiskdiet.
Vi kommer också behöva ändra våra val av fisk och skaldjur
om vi fortsätter att fiska som vi gör.
Men om vi fiskar på ett hållbart sätt,
så kan de vara otroligt produktiva
och ge oss ett överflöd av mat.
Det finns redan tecken på att haven har förmågan
att återhämta sig häpnadsväckande snabbt.
Knölvalar.
De finns i alla hav,
de simmar i internationellt vatten från polarområdena där de äter
till tropikerna där de parar sig.
Men valar har inte alltid kunnat åtnjuta en sådan frihet.
En gång i tiden fanns det mer än hundra tusen knölvalar i haven
men förra seklet jagades de så hårt att de var nära utrotning.
Bara några tusen klarade sig.
Enorma protester från allmänheten
ledde slutligen till ett förbud mot kommersiell valfångst 1986.
Sedan dess har antalet knölvalar ökat i stadig takt.
De återvänder till urgamla jaktmarker,
som här utanför Sydafrikas kust.
De samlas för att ta till vara på säsongens överflöd av krill,
pyttesmå räkliknande kräftdjur.
Valarna fyller sina munnar med vatten
och fångar krillen genom att sila vattnet genom barder
som hänger från deras käkar.
Varje val kan äta över ett ton varje dag.
När det är så gott om mat kommer pälssälar för att äta också.
Dessa häpnadsväckande händelser kunde man inte föreställa sig,
för bara några år sedan.
De bildar supergrupper, med hundra medlemmar.
Det här är den största samlingen av valar som setts på hundra år.
Valar ger ifrån sig näringsämnen som berikar vattnet vid ytan
och bidrar till fytoplanktons tillväxt
och de blir i sin tur mat för krillen i ett perfekt kretslopp.
Vi vet nu att en välmående samling av stora rovdjur
valar, delfiner, tonfiskar och hajar
är nödvändiga för att haven ska fungera som de ska.
Och ett fungerande hav är avgörande för vår planets hälsa
och för mänskligheten.
En häpnadsväckande återhämtning
har gjort att knölvalarna nästan återgått till sitt forna antal.
Men under samma tid
har vi skadat haven mer än någonsin tidigare skett i mänsklighetens historia.
Det är bara genom globalt samarbete
som våra hav kan återhämta sig.
Vi räddade valarna genom internationella överenskommelser.
Nu är det dags att rädda våra hav.
Läs mer på ourplanet.com om vad vi måste göra nu
för att skydda internationella vatten.
Jag kan höra hela världen sjunga tillsammans
Jag kan höra hela världen säga att det är nu eller aldrig
Det är inte för sent om vi ändrar våra vanor
Och hittar orsakerna till våra problem
Jag kan höra hela världen säga att vi gör det tillsammans
VI gör det tillsammans
Undertexter: Jessica Carleson