PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Teprve před 50 lety
jsme se konečně vydali na Měsíc.
Vůbec poprvé
jsme spatřili naši vlastní planetu.
Od té doby se počet lidí víc než zdvojnásobil.
Tento seriál oslavuje zbývající přírodní zázraky
a odhaluje, co musíme zachovat,
aby lidé a příroda prosperovali.
Sladká voda.
Všechno živé na souši, zvířata či rostliny,
na ní závisí.
Přesto je pouhé jedno procento sladké vody na dosah.
SLADKÁ VODA
Poušť ve střední Austrálii.
Jedno z nejteplejších a nejsušších míst na Zemi.
Prakticky nic zde delší dobu nepřežije.
Avšak jednou za dekádu se tato rozsáhlá prázdná poušť promění.
Aby se to stalo, dva tisíce kilometrů na sever od ní
musí být vyvolaná řetězová reakce.
Zde se každý rok začnou tvořit monzunové mraky.
Nakonec se protrhnou a proces může začít.
Léta suchá koryta řek se najednou naplní.
Prudké přívaly vody se spojí a spěchají do vnitrozemí
a nejnižšího místa na kontinentu.
Tady zaplaví poušť a vytvoří největší australské jezero,
Kati Thanda. Eyreovo jezero.
Obří kvanta ryb připlavou těmito vodními kanály
do rostoucího jezera.
Pelikáni přilétnou z australského pobřeží stovky kilometrů daleko.
Mnoho z nich spatří naplněné jezero jen jednou za svůj život,
takže jak se dozví, že se utvořilo, a jakým směrem se k němu mají vydat,
je stále záhadou.
Tato čerstvá voda nyní obsahuje tolik jídla, že se ptáci začnou rozmnožovat.
Ale hodiny tikají.
Pelikáni se krmí...
a krmí...
a krmí.
Ptáčata musí rychle vyrůst
a zesílit, aby mohla za několik týdnů odletět.
Ale času není nazbyt,
jelikož rodiče najdou jídlo jen
dokud tu zbývá voda.
Mladí pelikáni se vydávají na svou dlouhou cestu.
Na pobřeží. Bude to náročné,
to nejbližší je 500 kilometrů daleko.
Jezero brzy vyschne,
a voda se sem vrátí možná až během další dekády.
Tento cyklus proměny z pustiny v život je pozoruhodnou událostí.
Ale všude po světě se dostupnost sladké vody
stává stále nepředvídatelnější a nejistou.
Většina sladké vody na naší planetě je nedostupná.
Téměř dvě třetiny leží zmrzlé okolo pólů.
Led je tu několik kilometrů tlustý
a už tu možná leží miliony let.
Každé léto část roztaje
a vybojuje si svou cestu do středu ledovců.
Tyto velké jeskyně jsou nádherné a romantické,
ale zároveň nebezpečné, protože ledovce se neustále pohybují.
I daleko od pólů
většina pozemní sladké vody každou zimu zamrzá.
Jakmile nastane léto, velký sněžný rezervoár rozmrzne
a započne velká cesta.
Jak se žene po příkrých horských svazích,
sesbírá ledově studená voda životodárnou surovinu.
Kyslík.
Zde, na řekách And v Jižní Americe,
se uživí ti,
kteří se dovedou vypořádat se silnými proudy.
A kachna bystřinná to dovede.
Tyto chladné prameny jsou sice bohaté na kyslík,
ale obsahují málo živin.
Kachny bystřinné sbírají tu trochu jídla
z hlubin řek.
Larvy pošvatek a jepic mají žábry,
kterými extrahují kyslík z vody.
Jejich zploštělá těla odolávají neúnavnému tlaku proudu.
Larvy muchničkovitých.
Oblíbená kořist kachen.
Specializovanými ústními otvory oddělují drobné proplouvající částice jídla.
Na kámen se přichytí háčky na zadní části těla,
ale i tak proudu někdy neodolají.
Mají však speciální bezpečnostní šňůrku, pomocí které se mohou přitáhnout zpět.
Do těchto prudkých vod bohatých na kyslík každý rok zavítají návštěvníci.
Lososi.
Většinu života strávili v Tichém oceánu.
Teď se jako dospělí vracejí do určitých severoamerických řek,
kde se budou třít.
Lososi mají úžasnou schopnost přeskočit vodopády,
ale ani oni nemohou bez pomoci překonat námi vybudované přehrady.
Dnes přežívá méně než jedno procento dřívějšího počtu lososů z Tichého oceánu
a to způsobuje problémy mnoha dalším zvířatům.
U aljašských vodopádů na ně čekají medvědi hnědí.
Bez těchto ryb
medvědi nezískají zásoby tuku, které potřebují
na přežití dlouhého zimního spánku.
O nejlepší rybářská místa se vede tuhý boj.
Když voda stéká ze skály, moc živin neposbírá,
tudíž v ní žije jen pár rostlin.
Zde v Jižní Americe
nicméně nohonitcovité řasy prosperují.
Každý rok na několik měsíců,
když na dno řeky dosáhnou sluneční paprsky,
nohonitcovité rozkvetou.
Toto je Caño Cristales, kolumbijská duhová řeka.
Někdy však voda zmizí pod zem,
mimo dosah světla,
a tam rostliny žít nemohou.
Třicet procent sladké vody se nachází pod zemských povrchem,
buď uvnitř pórovitých hornin,
nebo v podzemních jezerech a řekách.
Díky dešti je trochu kyselá,
a tak pomalu rozpouští vápenec a vytváří velké jeskyně.
Labyrint takových chodeb a komor tvoří podloží většiny státu Florida.
Z větší části jsou pusté.
Ale jakmile se voda přiblíží povrchu, je plná života.
Je zde mnoho ryb...
a taky jejich jedlíků.
Vyder.
Všude na Floridě bublá sladká voda na povrch z pramenů,
jichž se tu koncentruje víc než kdekoli jinde.
Nasycují řeky a tůně, v nichž se daří všem druhům života,
včetně jedné floridské speciality.
Kapustňáci.
Mnoho z nich tráví léto v moři,
ale jakmile se blíží zima, vrátí se do řek,
které jsou relativně teplé.
Spásají hojné sladkovodní rostliny.
Lidé si však nyní berou spoustu vody z pramenů
a znečišťují spoustu dalších,
takže kapustňáci přicházejí o svůj zimní domov.
Poměrně mělké řeky se rychle ohřejí
a na jaře, napříč Evropou
spustí rostoucí teploty náhlé vzedmutí života.
V Maďarsku se na řece Tisa začínají vynořovat jepice choulostivé.
Tři roky žily pod vodou jako larvy.
Během pouhých tří hodin
teď miliony okřídlených dospělých tancují a rozmnožují se, než zemřou.
Tato mimořádná podívaná byla kdysi ve východní Evropě běžná,
ale tolik řek má nyní stabilizované břehy
a je vážně znečištěných,
že jepice z velké části zmizely.
Ale když jsou řeky čisté, divoká zvěř se rychle navrátí.
Ledňáček, ten nejnádhernější potápěč.
Orlovec říční, ten nejšikovnější lovec.
Iguacu vodopády na hranicích mezi Brazílií a Argentinou.
Jsou to ty největší vodopády na světě.
Každou vteřinu se skrze ně prožene tisíce tun sladké vody.
Většina vody pochází z amazonského deštného pralesa
vzdáleného tisíce kilometrů.
Tam se voda vypařuje z korun stromů.
Z jediného stromu se za den odpaří až tisíc litrů.
Jak pára mizí do nebe, kondenzuje se do mraků.
Každý den opustí džungli dvacet miliard tun vody,
tedy víc, než kolik protéká Amazonkou.
Jestli budou deštné pralesy zničeny,
tyto životodárné cykly budou narušeny.
Jak mraky cestují napříč kontinentem, zbavují se vody
a zavlažují zemědělskou půdu a lesy.
Na brazilských pláních
vytvářejí největší tropický mokřad planety,
Pantanal.
Každý rok však sezónní změny snižují průtok řeky
a Pantanal se scvrkne jen na několik říčních kanálů.
To ideálně vyhovuje největšímu predátorovi.
Jaguárovi.
Je schopný plavec, ale ve vodě
nemůže provést svůj zabijácký skok, který z něj činí obávaného lovce.
Během období sucha
mohou být břehy poněkud přeplněné.
Jaguár si na okraji řeky všiml kořisti.
Kapybara.
Aby uspěl, musí se dostat blízko.
Dvě kapybary stojí nerozvážně v mělčině.
Už o sobě vědí.
Kdo se rozeběhne první?
Dál od řeky poskytuje hustá vegetace lepší kryt,
ale břeh je tu dost vysoký.
Kapybary mají citlivý sluch.
Jeden hlasitý došlap...
a šance je pryč.
Další selhání.
Možná je na čase zkusit jinou kořist.
Napadnout jednoho z nich je riskantní, ale jaguár má velký hlad.
Jestli chce jaguár chytit kajmana,
musí se zakousnout do jeho krku a nepustit se, aby kajmana znehybnil.
Musí se dostat přímo nad svou kořist.
Tohle je nebezpečné.
Kajman se válí ve snaze utopit jaguára.
Mají stejnou sílu.
Jaguár se nepustí.
Jaguár po 20 minutách a téměř vyčerpaný nakonec zvítězí.
Cesta řeky je někdy přerušená jezery.
Dohromady obsahují 40 krát víc vody než všechny řeky světa.
Africké jezero Tanganika
pojímá téměř pětinu veškeré přístupné sladké vody na Zemi.
Ale navzdory jeho velikosti je v něm velmi málo života.
Je téměř kilometr a půl hluboké,
ale na dně se voda sotva hýbe a není tu žádný kyslík.
Pouze u hladiny, do 150 metrů hloubky,
obsahuje voda dostatek kyslíku, aby v ní existoval život.
Tady je ho hodně.
Vyvinulo se zde 250 druhů vrubozubcovitých ryb.
Mnoho z nich jinde nežije.
Konkurenční boj je v přecpaných vodách intenzivní.
Samec pestřence sbírá mušle.
Čím víc má sameček mušlí, tím víc samiček přiláká.
Tento je vážně šikovný.
Jeho soused má o něco menší kopeček.
A je to zloděj.
Jakmile se otočí zády,
zloděj se k němu vrhne
a ukradne mu mušli.
Zdá se, že tvrdě pracující majitel většího kopečku si toho nevšiml.
Zloděj pokračuje v krádežích znovu...
a znovu.
Dokud nemá největší kopeček.
Tyto mušle nejsou jen na okrasu.
Samičky je použijí na jikry.
Jedna připlavala.
Je maličká, desetkrát menší než on.
Je tak maličká, že se vejde do mušle.
Tam naklade svá vajíčka a sameček je rychle oplodní.
Samička zůstane následující dva týdny uvnitř, aby je ochránila, než se vylíhnou.
Tlamovec malošupinatý, největší místní vrubcozubovitý.
Samička má téměř metr, a tak musí svoje mladé vychovat v otevřené vodě.
Ochránit je znamená pro oba rodiče práci na plný úvazek.
Budoucnost těchto ryb je nejistá.
S rostoucími teplotami se jezero Tanganika ohřívá.
Vody v něm se už nemísí tak dobře jako kdysi,
takže se horní okysličená vrstva ztenčuje.
Řeka Mekong v jihovýchodní Asii.
Je čtyři tisíce kilometrů dlouhá a má ty nejširší vodopády na světě.
Dnes na ní závisí živobytí více než 60 milionu lidí.
Monzunové deště vytvoří tak kolosální příval vody,
že vodopády téměř zmizí.
Voda je plná sedimentu
posbíraného během dlouhé cesty z Tibetské náhorní plošiny.
Ještě před záplavami pokrývá voda rozsáhlou oblast země.
Tyto odkryté kořeny jsou důkazem
blížícího se vzestupu vodní hladiny.
Jakmile dorazí hlavní záplava, stromy jsou ponořené až po větve.
Záplavy vytvoří na několik dalších měsíců tu největší líheň sladkovodních ryb.
Jeden druh vymyslel obzvlášť důmyslné řešení
pro život v mělké vodě s malým obsahem kyslíku.
Bojovnice pestrá.
Samec dýchá hltáním vzduchu z hladiny
a během období tření používá tuto schopnost
k vytvoření pěnového hnízda.
Den za dnem se dře.
Samička čekající poblíž připlave k hladině na inspekci.
Něžně se obejmou.
Toto spojení ji pobízí, aby vypustila svoje vajíčka.
Jak se ponoří do hlubiny, sameček je oplodní.
Oba je opatrně sbírají
a poté jedno po druhém fouknou do pěnového hnízda.
Kyslík je v těchto stojatých vodách vzácný,
ale jikry ho budou mít na vývoj díky hnízdu dostatek.
Vyvrcholení záplav teprve přijde.
Mekongem se nakonec žene tolik vody,
že jezero Tonlésap je pětkrát větší než během období sucha.
Do těchto nových líhní plave obrovský počet ryb.
Lidé z této sezónní události těží už několik milénií.
Na půlku řeky dají sítě
a druhou nechají volnou pro zbytek ryb,
aby mohly proplout a třít se.
Mekong podporuje tu největší vnitrozemskou rybářskou oblast na světě.
Pětina všech ulovených sladkovodních ryb na planetě
pochází z tohoto říčního systému.
Avšak budoucnost Mekongu,
stejně jako spousty dalších řek na Zemi,
je stále více ohrožená.
Změnili jsme přirozený tok
více než dvou třetin nejdelších světových řek.
Mimo jiné stavbou přehrad.
Mnoho řek na světě tak vyschlo.
Ve východní Africe hledají tito sloni
v tanzánském národním parku Ruaha vodu.
Každý potřebuje vypít 200 litrů denně a tady žádná voda nejspíš není.
Ale sloni ví, že baobab obsahuje hodně vlhkosti.
V případě nouze spořádají velké množství.
Vodu potřebují také lvi.
A příhodně pro ně se voda nachází tam, kde se schází jejich kořist.
Predátoři i kořist směřují k řekám.
Před 30 lety řeky v této části Afriky nikdy nevysychaly.
Zemědělci na horním toku spotřebují velké množství vody.
Během období sucha se řeky scvrknou v izolovaná jezírka.
Hroši spoléhají na tekoucí vodu, aby je přes den ochladila,
nyní se však musí spokojit s blátem.
Jak se vodní hladina dále snižuje, jsou namačkaní k sobě.
Začínají být agresivní.
Každý den se bahenní jezírka zmenšují a kritická situace hrochů se zhoršuje.
Buvoli urgentně hledají vodu.
Lvi už u napajedla jsou.
Ale buvoli jsou hnáni dál zoufalou touhou po sladké vodě.
Musí pít každý den.
Každý den je pro ně risk,
ale buvoli nemají na výběr.
Jak sucho pokračuje, buvoli začínají slábnout.
Situace se otáčí ve prospěch lvů.
Sloni došli ke své řece.
Nic tu není, protože je vyschlá.
Sloni nicméně najdou vodu tam, kde ostatní ne.
Choboty hrabou díry v písku v korytu řeky.
Mimořádně silný čich,
díky kterému cítí sladkou vodu několik kilometrů daleko,
jim také pomáhá najít místa pod zemí,
kde je voda nejblíž povrchu.
Během největšího sucha mohou být tyto studny jejich záchranou.
Strádání během období sucha bylo vždy součástí života
na jihoafrických pláních.
Ale s oteplováním planety
a naší vlastní spotřebou obrovského množství vody
se sucha stávají častější a vážnější.
Řeka Platte v Nebrasce v Severní Americe.
Každý rok sem přiletí jeřábi kanadští na své pouti na sever napříč Amerikou.
Jedna z posledních velkých migrací jakéhokoli živočicha.
Jedno z jejich klíčových mezipřistání.
Prérie byla kdysi zaplavena řekou na kilometr všemi směry.
Perfektní místo pro krmení a odpočinek.
Nyní jsme řeku přehradili
a odčerpali spoustu vody pro svou vlastní potřebu,
že pro jeřáby zbývá už jen malý prostor.
Ochranáři nyní řídí proud řeky takovým způsobem,
že stále vytváří mělčiny, které jeřábi potřebují.
Nejsme sami, kdo potřebuje vodu,
ale máme schopnost zajistit, že sladká voda bude téct celým světem,
a my sami můžeme rozhodnout, jak bude rozdělená.
Navštivte prosím ourplanet.com, kde zjistíte, co můžete udělat pro to,
aby sladká voda nepřestala téct.