EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
For blot 50 år siden rejste vi endelig til månen.
For allerførste gang så vi ned på vores egen planet.
Siden da er Jordens befolkning mere end fordoblet.
Denne serie hylder de resterende natur-undere
og afslører, hvad vi må bevare
for at sikre, at mennesker og natur trives.
Ferskvand.
Alt liv på Jorden, om det er dyr eller planter, er afhængig af det.
Og dog er kun 1 % af det tilgængeligt.
FERSKVAND
Ørkenen i det centrale Australien.
Et af de varmeste, tørreste steder på Jorden.
Her kan stort set intet overleve.
Men én gang hvert tiende år forandres denne enorme, tomme ørken.
For at det kan ske, skal en kædereaktion sættes i gang 2.000 km mod nord.
Der begynder de fugtfyldte skyer fra monsunen hvert år at samle sig.
Til sidst går der hul på dem, og processen går i gang.
Flodlejer, der har været udtørret i årevis, fyldes.
Strømmene samles og fører vandet ind i landet
til kontinentets lavestliggende område.
Her oversvømmes ørkenen, og Australiens største sø dannes:
Kati Thanda, Lake Eyre.
Enorme mængder af fisk svømmer ned ad disse vandveje til den voksende sø.
Pelikaner kommer fra Australiens kyster hundredvis af kilometer væk.
Mange af dem oplever kun, at søen fyldes én gang i deres liv,
så hvordan de ved, den er opstået, og hvor den er, er stadig et mysterium.
Det nye vandområde indeholder så meget føde, at fuglene yngler.
Men uret tikker.
Pelikanerne spiser...
...og spiser...
...og spiser.
Ungerne skal vokse hurtigt,
for de skal kunne forlade stedet inden for få uger.
Men tiden er knap,
for forældrene kan kun finde føde, så længe vandet er der.
De unge pelikaner tager ud på deres første lange rejse.
En krævende rejse til kysten, og den nærmeste ligger 500 km væk.
Søen tørrer snart ud, og vandet kommer måske først igen om ti år.
Denne voldsomme op- og nedtur er en usædvanlig begivenhed.
Men overalt bliver tilgængeligheden af ferskvand
mere og mere uforudsigelig og uvis.
Men meget af Jordens ferskvand ligger fastlåst.
Næsten to tredjedele af det ligger frosset omkring polerne.
Denne is er flere kilometer tyk
og kan have ligget her i millioner af år.
Hver sommer smelter noget af den og skærer sig ind i kernen af gletsjerne.
Disse enorme grotter er smukke og dramatiske,
men de er også farlige, for gletsjere er altid i bevægelse.
Også uden for polområderne fryser meget ferskvand hver vinter.
Men når foråret kommer, smelter disse enorme vanddepoter,
og en lang rejse begynder.
På vej ned ad stejle bjergskråninger
opsamler det iskolde vand en livgivende ingrediens.
Ilt.
Her på Andesbjergenes floder i Sydamerika
kan de dyr leve, som kan klare de rivende strømme.
Og det kan skalleslugerænder.
De kølige udspring er nok rige på ilt, men de indeholder kun få næringsstoffer.
Skalleslugerænder samler den smule føde, der er, under overfladen.
Slørvinge- og døgnfluelarver har gæller, så de kan trække ilt ud af vandet.
Deres udfladede kroppe modstår vandstrømmenes træk.
Kvægmyggelarver. Blandt ændernes yndlingsbytte.
Deres særlige mundudformning sier de små fødepartikler fra i forbifarten.
Kroge på bagdelen forankrer dem på stenene,
men strømmen er af og til for stærk.
De har dog en særlig sikkerhedsline, de kan trække sig tilbage med.
Hvert år kommer der gæster til dette brusende, iltrige vand.
Laks.
De har levet det meste af livet i Stillehavet.
Nu er de udvokset og vender tilbage til de floder i Nordamerika,
hvor de nu vil lægge deres æg.
Laks har en utrolig evne til at springe op ad vandfald,
men selv de behøver hjælp til at krydse de dæmninger, vi har lavet.
I dag er der under 1 % tilbage af stillehavslaksene,
og det giver problemer for mange andre dyr.
Alaskas brune bjørne venter på dem ved vandfaldene.
Uden disse fisk kan bjørnene ikke opbygge de fedtdepoter, de behøver
for at kunne klare det lange vinterhi.
Der er hård kamp om de bedste fiskesteder.
Hvor vandet flyder over klipper, opsamles kun få næringsstoffer,
så kun få planter kan vokse der.
Men her i Sydamerika trives macareniaen.
Få måneder om året, når vandstanden er lav nok til, at sollys kan nå bunden,
blomstrer macareniaen.
Dette er Caño Cristales, Columbias regnbueflod.
Men af og til forsvinder vandet under jorden uden for sollysets rækkevidde,
og der kan ingen planter leve.
30 % af Jordens ferskvand ligger under jorden
enten inde i porøse klipper eller som underjordiske søer og floder.
Det er gjort let syreholdigt af regn
og opløser langsomt kalksten og danner store grotter.
Under meget af Florida ligger en labyrint af sådanne gange og kamre.
De er for det meste golde.
Men hvor vandet kommer op til overfladen, er de fulde af liv.
Der er masser af fisk.
Og masser af fiskespisere.
Oddere.
Over hele staten pibler ferskvand op til overfladen
fra den største samling af kilder på Jorden.
De fylder floder og søer, hvor al slags liv trives,
herunder en af Floridas specialiteter.
Søkøer.
Mange bruger sommeren i havet,
men med vinterens komme svømmer de op ad floderne, der er relativt varme.
Der spiser de af en overflod af ferskvandsplanter.
Men mennesker tager nu så meget vand fra disse kilder
og forurener mange andre, at søkøerne mister deres vinterhjem.
Floder, der er rimeligt lavvandede, opvarmes hurtigt, og om foråret i Europa
udløser de stigende temperaturer et pludseligt mylder af liv.
På Ungarns Tisza-flod dukker kæmpe døgnfluer op.
I tre år har de levet under vandet som larver.
I løbet af blot tre timer
danser og parrer millioner af voksne sig nu, før de dør.
Det utrolige syn var engang almindeligt i Østeuropa,
men så mange har nu stabiliserede flodbredder
og er så forurenede, at døgnfluerne stort set er forsvundet.
Men når floderne er rene, vender dyrelivet hurtigt tilbage.
Isfuglen er den prægtigste dykker.
Fiskeørnen er den dygtigste griber.
Iguazu på grænsen mellem Brasillien og Argentina.
Det er de største vandfald på Jorden.
Tusindvis af tons ferskvand tordner igennem hvert sekund.
Meget af Iguazus vand kommer fra Amazonas regnskov 1.000 km væk.
Der steg det op som damp fra junglens trætoppe.
Et enkelt træ kan afgive 1.000 liter om dagen.
Når dampen stiger op, kondenseres den til skyer.
20 mia. tons vand forlader hver dag skoven,
hvilket er mere, end der løber ned ad Amazonfloden.
Ødelægges regnskoven, brydes denne livgivende cyklus.
Skyerne bevæger sig over kontinentet og afgiver deres vand,
som vander både marker og skove.
Og på sletterne i Brasilien
danner de det største tropiske vådområde på Jorden:
Pantanal.
Men hvert år reducerer sæsonforandringer flodens strøm,
og Pantanal krymper til blot nogle få flodstrenge.
Det passer toprovdyret rigtig godt.
Jaguaren.
Den er en dygtig svømmer, men i vandet
kan den ikke bruge sit dræbende slag, der gør den så frygtindgydende.
I den tørre sæson...
...kan bredderne blive ret overfyldte.
Men jaguaren har set byttet på kanten af floden.
Kapivaren.
Den skal tæt på for at få den.
To kapivarer står uforsigtigt i det lave vand.
De har set hinanden.
Hvem løber først?
Længere nede ad floden giver tæt bevoksning bedre dække,
men bredden her er ret høj.
Kapivarer har en skarp hørelse.
Ét støjende skridt...
...forpurrer chancen.
Endnu en fiasko.
Måske er det på tide at forsøge sig med et andet bytte.
Det er farligt at gå efter sådan en,
men jaguaren er meget sulten.
Skal en jaguar fange en kaiman,
må den bide den i halsen og holde fast for at forhindre modstand.
Den skal i position lige over sit bytte.
Det her er farligt.
Kaimanen ruller for at prøve at drukne jaguaren.
Rovdyr og bytte virker ligeværdige.
Jaguaren giver ikke slip.
Efter 20 minutter vinder jaguaren og er næsten udmattet.
Af og til afbrydes et flodløb af søer.
Til sammen indeholder de 40 gange mere vand end alle verdens floder i alt.
Tanganyikasøen i Afrika
indeholder næsten en femtedel af alt tilgængeligt ferskvand på Jorden.
Men i forhold til dens størrelse indeholder den meget lidt liv.
Den er næsten 1,5 km dyb,
men på bunden bevæger vandet sig næsten ikke, og der er intet ilt.
Kun tæt på overfladen i de øverste 150 meter
indeholder vandet nok ilt til, at der kan være liv.
Men her er der til gengæld en overflod af liv.
Her har 250 cichlidearter udviklet sig, hvoraf mange af dem kun findes her.
Der er hård konkurrence i det fyldte vand.
En "Lamprologus callipterus"-han samler sneglehuse.
Jo flere sneglehuse en han har, des flere hunner tiltrækker han.
Og denne han klarer sig rigtig godt.
Hans nabo har en noget mindre bunke.
Og naboen er tyvagtig.
Da han vender ryggen til...
...smutter tyven ind...
...og stjæler et sneglehus.
Den hårdtarbejdende ejer af den store bunke, ser det vist ikke.
Så tyven gentager forbrydelsen igen...
...og igen.
Indtil han har den største bunke.
Sneglehusene er ikke kun til pynt. Hunnerne bruger dem som vugger.
Der kommer en.
Hun er lille. Kun en tiendedel af hannen.
Hun er så lille, at hun kan være i et sneglehus.
Her lægger hun sine æg, som hannen hurtigt befrugter.
Så beskytter hun æggene derinde i op til 14 dage, til de klækker.
Kæmpecichliden er den største cichlide i Tanganyika.
Denne hun er næsten en meter lang og må opfostre ungerne i det fri.
Det er derfor et fuldtidsjob for begge forældre at passe på dem.
Men fremtiden for alle disse fisk er usikker.
Når de globale temperaturer stiger, opvarmes Tanganyikasøen.
Vandet i søen blandes ikke længere så godt som tidligere,
så det øverste, iltede lag bliver mindre.
Mekongfloden i Sydøstasien.
Den er 4.000 km lang og har de bredeste vandfald af alle.
I dag afhænger over 60 mio. mennesker af floden for at overleve.
Monsunregnen leverer en så enorm mængde vand,
at selve vandfaldene næsten forsvinder.
Vandet er fyldt med bundfald,
der er revet med på flodens lange vej fra det Tibetanske Plateau.
Selv før oversvømmelsen dækker floden et kæmpe landområde.
Disse blottede rødder er bevis på den store vandstandsstigning, der er på vej.
Når den store oversvømmelse kommer, står træerne i vand op til grenene.
I få måneder skaber flodvandet Jordens største yngleområder for ferskvandsfisk.
Én art har en særligt snedig løsning
på problemerne ved at leve i iltfattigt lavt vand.
Den siamesiske kampfisk.
Hannen trækker vejret ved at suge luft fra overfladen,
og i ynglesæsonen bruger han den evne til at bygge en skumrede af bobler.
Han knokler i dagevis.
En hun, der venter i nærheden, svømmer op for at se på skumreden.
De vikler sig rundt om hinanden i en varm omfavnelse.
Denne forening opmuntrer hende til at frigive sine æg.
Hannen befrugter dem, mens de synker.
Begge samler de dem forsigtigt op...
...og puster dem så én efter én op i skumreden.
Der er ikke meget ilt i dette stillestående vand,
men æggene får nok ilt fra boblerne til at kunne udvikles.
Oversvømmelsen har endnu ikke nået sit højeste.
Til sidst strømmer der så meget vand ned ad Mekongfloden,
at Tonlé Sap-søen bliver fem gange så stor som i tørsæsonen.
Et enormt antal fisk svømmer nu ind i disse nye fødeområder.
Mennesker har benyttet sig af denne begivenhed i årtusinder.
De sætter net halvvejs over floden, så den anden del er fri til,
at resten af fiskene kan svømme forbi og yngle.
Mekongfloden står faktisk for det største indlandsfiskeri i verden.
En femtedel af alle ferskvandsfisk, der fanges af mennesker i verden,
kommer fra dette ene flodsystem.
Men Mekongflodens fremtid er, som mange andre af verdens floders, i stigende fare.
Vi har ændret det naturlige løb
for over to tredjedele af Jordens længste floder,
ved for eksempel at bygge dæmninger på tværs af dem.
Så nu løber mange floder i verden ikke længere.
Her i Østafrika, i Ruaha i Tanzania,
søger disse elefanter efter vand.
Hver af dem behøver 200 liter vand om dagen, og her er vist intet.
Men elefanterne ved, at baobabtræ indeholder meget fugt.
I nødstilfælde spiser de dem i store mængder.
Løver behøver også vand.
Heldigvis for løverne, samles deres bytte der, hvor der er vand.
Så både rovdyr og byttedyr går mod floderne.
Indtil for 30 år siden tørrede floderne i denne del af Afrika aldrig ud.
Nu tager landbrug oppe ad floden store mængder af vandet,
og i tørsæsonen skrumper floderne ind til isolerede vandhuller.
Flodheste behøver strømmende vand til at køle dem ned i løbet af dagen,
men nu må de klare sig med mudder.
Når vandstanden falder yderligere, rykker de sig tæt sammen.
Stemningen bliver anspændt.
For hver dag skrumper mudderpølene, og flodhestenes problemer forværres.
Bøfler i akut søgen efter vand.
Løverne er allerede ved dette vandhul.
Men bøflerne tvinges frem af et desperat behov for ferskvand.
De skal drikke hver dag.
Hver tår er nu risikabel...
...men bøflerne har intet valg.
Som tørken fortsætter, svækkes bøflerne.
Situationen vender til løvernes fordel.
Elefanterne har nået deres flod.
Her er intet andet, fordi det er tørt.
Men elefanterne kan finde vand, hvor andre ikke kan.
De bruger snablerne til at grave huller i flodlejets sand.
Deres ekstraordinære lugtesans,
der kan registrere åbent vand flere kilometer væk,
kan også finde steder under jorden, hvor vandet er tættest på overfladen.
I ekstrem tørke kan de brønde, de graver, blive deres livline.
Strabadserne i den tørre sæson har altid været en del af livet
på Østafrikas sletter,
men som Jorden opvarmes,
og vi mennesker tager så meget vand til vores egne formål,
kommer tørken jævnligere, og den er hårdere.
Plattefloden i Nebraska i Nordamerika.
Hvert år kommer prærietraner hertil på deres vej nord over Amerika
i et af de sidste store træk for nogen dyreart.
Det er et af deres afgørende stoppesteder.
Floden oversvømmede engang prærien halvanden kilometer i alle retninger.
Det var det perfekte sted for dem at finde føde og hvile.
Nu har vi opdæmmet floden
og taget så meget af dens vand til vores eget brug,
at der er meget lidt plads tilbage til tranerne.
Men miljøaktivister styrer nu flodens løb på en sådan måde,
at den stadig danner de sandbanker, tranerne har brug for.
Det er ikke kun os, der har brug for vand.
Men vi kan sikre, at verdens ferskvand fortsat løber.
Og vi alene kan beslutte, hvordan det skal fordeles.
Besøg ourplanet.com for at læse om, hvad vi må gøre nu
for at sikre ferskvandets tilløb.
Tekster af: Pia C. Hvid