NETFLIX-DOKUMENTTISARJA
Vain 50 vuotta sitten -
pääsimme viimein Kuuhun.
Ensimmäistä kertaa näimme oman planeettamme.
Sen jälkeen ihmisten määrä on yli kaksinkertaistunut.
Sarjamme juhlistaa jäljellä olevia luonnon ihmeitä -
ja paljastaa, mitä meidän tulee varjella,
jotta ihmiskunta ja luonto kukoistavat.
Makea vesi.
Kaikki maalla elävät eläimet ja kasvit -
ovat siitä riippuvaisia.
Silti vain prosentti siitä on saatavilla.
MAKEA VESI
Keski-Australian aavikko.
Yksi maailman kuumimmista ja kuivimmista paikoista.
Lähes mikään ei pysty elämään täällä.
Silti kerran vuosikymmenessä tämä laaja, tyhjä aavikko muuttuu.
Se tapahtuu ketjureaktion ansiosta,
joka alkaa kaksituhatta kilometriä täältä pohjoiseen.
Siellä kosteutta täynnä olevat monsuunipilvet -
muodostuvat vuosittain.
Lopulta pilvet puhkeavat, ja ketjureaktio käynnistyy.
Vuosia kuivina olleet joenuomat täyttyvät yllättäen.
Ryöppyävät virrat yhtyvät ja kiitävät kohti sisämaata,
joka on maanosan matalin alue.
Täällä ne tulvivat aavikon yli -
ja muodostavat Australian suurimman järven,
Kati Thandan, Eyrejärven.
Lukemattomat kalat uivat leveitä vesiväyliä pitkin -
kasvavaan järveen.
Pelikaanit saapuvat satojen kilometrien päästä Australian rannikoilta.
Moni niistä näkee järven täyttyvän vain kerran elinaikanaan,
joten se, miten ne tietävät järven muodostumisesta ja sijainnista -
on yhä mysteeri.
Näissä uusissa vesissä on nyt niin runsaasti ruokaa,
että linnut alkavat paritella.
Mutta kello käy.
Pelikaanit syövät,
ja syövät,
ja syövät.
Poikasten on kasvettava nopeasti.
Niiden on oltava tarpeeksi vahvoja lähtemään muutamassa viikossa.
Mutta aika on vähissä,
koska vanhemmat löytävät ruokaa vain -
veden pysyessä järvessä.
Nuoret pelikaanit lähtevät ensimmäiselle pitkälle matkalleen.
Se on vaativa matka rannikolle,
joista lähin on 500 kilometrin päässä.
Järvi kuivuu pian,
eikä vesi palaa alueelle välttämättä vuosikymmeneen.
Tälläinen muutos kukoistuksesta karuuteen on harvinainen tapahtuma.
Mutta makean veden saatavuudesta -
on tulossa kaikkialla ennalta-arvaamatonta ja epävarmaa.
Suuri osa planeetan makeasta vedestä on lukittuna.
Lähes kaksi kolmasosaa siitä on jäätyneenä napojen ympärillä.
Tämä jääpeite on usean kilometrin paksuinen -
ja on saattanut olla täällä miljoonien vuosien ajan.
Joka kesä osa siitä sulaa -
ja kaivertaa tiensä jäätikön sydämeen.
Nämä mahtavat luolat ovat kauniita ja dramaattisia,
mutta myös vaarallisia paikkoja, koska jäätiköt ovat alati liikkeessä.
Jopa napojen ulkopuolella -
iso osa maalla olevasta makeasta vedestä jäätyy talven ajaksi.
Mutta kevään saapuessa tämä luminen vesisäiliö sulaa,
ja mittava matka alkaa.
Jyrkkiä vuorenrinteitä alas kiitävä -
jääkylmä vesi imee itseensä elähdyttävän ainesosan.
Hapen.
Täällä Andien joissa Etelä-Amerikassa -
elanto odottaa niitä, jotka selviytyvät jokien voimakkaissa virroissa.
Ja koskisorsat osaavat sen.
Vaikka kylmät jokien latvat ovat happirikkaita,
niissä on vain vähän ravintoaineita.
Koskisorsat nappaavat vähäisen ravinnon -
pinnan alta.
Koskikorennon ja surviaisen toukilla on kidukset,
joiden avulla ne saavat happea vedestä.
Niiden litteät vartalot vastustavat veden leppymätöntä virtaa.
Mäkäräisen toukkia.
Yksi sorsan lempisaaliista.
Niiden erikoistuneet suut suodattavat vedestä pieniä ruoanhiukkasia.
Niiden peräpäässä olevat koukut kiinnittävät ne kiviin,
mutta joskus virtaa ei voi vastustaa.
Niillä on kuitenkin erityinen turvaköysi, jolla ne voivat vetää itsensä takaisin.
Näissä kohisevissa happirikkaissa vesissä on vuosittaisia vieraita.
Lohia.
Ne ovat viettäneet suurimman osan elämistään Tyynessä valtameressä.
Nyt täysikasvuisina ne palaavat tiettyihin Pohjois-Amerikan jokiin,
joihin ne laskevat munansa.
Lohilla on erikoinen kyky loikkia ylös vesiputouksia,
mutta edes ne eivät voi ylittää rakentamiamme patoja ilman apua.
Nykyisin tyynenmerenlohien määrä on pudonnut alle prosenttiin entisestään,
ja se aiheuttaa ongelmia monille eläimille.
Alaskan harmaakarhut odottavat niitä vesiputouksilla.
Ilman näitä kaloja -
karhu ei voi muodostaa tarvitsemaansa rasvakerrosta,
joka elättää sen läpi pitkän talviunen.
Parhaista kalapaikoista käydään kiivaita taisteluja.
Veden virratessa kallion yli se kerää vain vähän ravintoaineita,
joten harva kasvi pystyy kasvamaan siinä.
Etelä-Amerikassa tämä kasvi, Macarenia, kuitenkin kukoistaa.
Auringonvalo ulottuu joen pohjaan muutaman kuukauden vuodessa,
jolloin Macarenia puhkeaa kukkaan.
Tämä on Caño Cristales, Kolumbian sateenkaarijoki.
Toisinaan vesi kuitenkin katoaa maan alle,
jonne auringonvalo ei yllä,
ja siellä ei mikään kasvi selviä.
Kolmekymmentä prosenttia planeettamme makeasta vedestä on maan alla,
joko huokoisten kivien rakenteissa -
tai maanalaisissa järvissä ja joissa.
Sade on tehnyt vedestä lievästi happoista,
joten se liuottaa hitaasti kalkkikiveä ja luo mahtavia luolia.
Tällainen käytävien ja luolien labyrintti kulkee suurimman osaa Floridaa alla.
Suurimmassa osassa ei ole elämää.
Mutta paikat, joissa vesi tulee pintaan, ovat täynnä elämää.
Kaloja on runsaasti.
Kuten myös kalan syöjiäkin.
Saukkoja.
Makea vesi pulppuaa pinnalle ympäri osavaltiota -
maailman suurimmasta lähteiden keskittymästä.
Ne syöttävät vettä jokiin ja altaisiin, joissa on kaikenlaista elämää,
mukaan lukien yksi Floridan erikoisuuksista.
Manaatteja.
Monet niistä viettävät kesät meressä,
mutta talven saapuessa ne uivat lämpimämpiin jokiin.
Niissä ne laiduntavat runsaslukuisilla vesikasveilla.
Mutta ihmiset ottavat nyt niin paljon vettä näistä lähteistä -
ja saastuttavat niin monia muita,
että manaatit ovat menettämässä talviajan kotinsa.
Joet ovat verrattain matalia, joten ne lämpenevät nopeasti,
ja keväisin nousevat lämpötilat -
käynnistävät yhtäkkisen elon puuskan halki Euroopan.
Jättiläispäivänkorennot ilmestyvät Unkarin Tisza-jokeen.
Ne ovat eläneet kolme vuotta veden alla toukkina.
Nyt, vain kolmen tunnin ajan,
miljoonat siivekkäät aikuiset -
tanssivat yhdessä ja parittelevat ennen kuolemaansa.
Tämä tavaton spektaakkeli oli ennen tavallinen Itä-Euroopassa,
mutta moniin jokiin on nyt rakennettu eroosiosuojauksia,
ja ne ovat niin saastuneita,
että päivänkorennot ovat lähes kadonneet.
Mutta jokien ollessa puhtaita villieläimet palaavat pian.
Kuningaskalastaja, kaikkein loistokkain sukeltaja.
Sääksi, kaikkein taitavin kouraisija.
Iguassu Brasilian ja Argentiinan rajalla.
Nämä ovat planeetan suurimmat vesiputoukset.
Tuhansia tonneja vettä jylisee niissä joka sekunti.
Iso osa Iguassun vedestä tulee Amazonin sademetsästä,
tuhannen kilometrin päästä.
Täällä se nousi vesihöyrynä puunlatvoista.
Yksittäinen puu pytyy haihduttamaan tuhat litraa vettä päivässä.
Höyry nousee taivaalle ja tiivistyy pilviksi.
Kaksikymmentä miljardia tonnia vettä lähtee sademetsästä päivittäin,
joka on enemmän kuin koko Amazon-joessa virtaava määrä.
Jos sademetsä tuhotaan,
tämä elähdyttävä kierto katkeaa.
Kun pilvet matkustavat maanosan halki, ne pudottavat vetensä -
kastellen sekä viljelysmaat että metsät.
Ja Brasilian tasangoilla -
ne luovat maailman suurimman trooppisen kosteikon,
Pantanalin.
Jokavuotiset kausittaiset muutokset kuitenkin vähentävät joen virtausta,
ja Pantanal kutistuu vain parin jokiuoman kokoiseksi.
Se sopii suurpedoille hyvin.
Jaguaari.
Se on pätevä uimari, mutta vedessä -
se ei voi tehdä tappavaa loikkaa, joka tekee siitä pelottavan metsästäjän.
Nyt kuivakauden aikana -
joen penkat saattavat olla melko ruuhkaiset.
Mutta jaguaari on huomannut saaliin joen reunalla.
Kapybara.
Sen on päästävä lähelle onnistuakseen.
Kaksi varomatonta kapybaraa seisoo rantavedessä.
Ne huomasivat toisensa.
Kumpi juoksee ensin?
Kauempana joen varrella tiivis kasvusto tarjoaa paremman suojan,
mutta täällä joen penkka on melko korkea.
Kapybaroilla on tarkka kuulo.
Yksikin äänekäs askel,
ja tilaisuus on menetetty.
Toinen epäonnistuminen.
Kenties on aika vaihtaa saalista.
Näiden kimppuun käyminen on riskialtista,
mutta jaguaari on todella nälkäinen.
Napataakseen kaimaanin -
jaguaarin on purtava sitä niskasta ja estettävä sitä iskemästä takaisin.
Se on päästävä aivan saaliinsa yläpuolelle.
Tämä on vaarallista.
Kaimaani pyörii ja yrittää hukuttaa jaguaarin.
Taistelu näyttää tasaiselta.
Jaguaari ei päästä irti.
Kahdenkymmenen minuutin kuluttua uupunut jaguaari voittaa.
Toisinaan järvet keskeyttävät joen virtauksen.
Yhteenlaskettuna niissä on 40 kertaa enemmän vettä -
kuin kaikissa maailman joissa.
Afrikan Tanganjikajärvessä -
on lähes viidennes kaikesta maailman saatavilla olevasta makeasta vedestä.
Sen suureen kokoon verraten Tanganjikassa on vain vähän elämää.
Se on lähes puolitoista kilometriä syvä,
mutta pohjimmainen vesi on lähes liikkumatonta, eikä siinä ole happea.
Vain lähellä pintaa, päällimmäisissä 150 metrissä vettä,
on tarpeeksi happea eläville olennoille.
Mutta täällä elämä kukoistaa runsaana.
Kaksisataaviisikymmentä eri lajia kirjoahvenia on kehittynyt täällä,
joista monia ei tapaa missään muualla.
Kilpailu näissä kiireisissä vesissä on ankaraa.
Uroshaaremikotiloahven kerää simpukoita.
Mitä enemmän uroksella on simpukoita, sitä useampia naaraita se houkuttelee.
Ja tällä uroksella menee todella hyvin.
Sen naapurilla on jokseenkin pienempi kasa.
Ja naapuri on varas.
Kun uros kääntää selkänsä,
varas ryntää keolle -
ja varastaa simpukan.
Suuremman keon ahkera omistaja ei vaikuta huomanneen.
Joten varas tekee rikoksen uudelleen -
ja uudelleen.
Kunnes sillä on suurin keko.
Simpukat eivät ole vain koristeita.
Naaraat käyttävät niitä kehtoina.
Yksi saapuu paikalle.
Naaras on pieni, vain kymmenyksen uroksen koosta.
Se on niin pieni, että voi sujahtaa simpukkaan.
Naaras laskee munansa simpukkaan, ja uros hedelmöittää ne nopeasti.
Naaras pysyy simpukassa suojelemassa munia -
jopa kaksi viikkoa, kunnes ne kuoriutuvat.
Jättikirjoahven,
suurin kaikista kirjoahvenlajeista Tanganjikassa.
Lähes metrin mittaisen naaraan on kasvatettava jälkikasvunsa avovedessä.
Niiden vahtiminen on siis kokopäivätyö molemmille vanhemmille.
Mutta kaikkien näiden kalojen tulevaisuus on epävarma.
Maailmanlaajuisten lämpötilojen noustessa Tanganjikajärvi on lämpenemässä.
Sen vedet eivät sekoitu enää yhtä hyvin kuin ennen,
joten päällimmäinen happirikas kerros on pienenemässä.
Mekong-joki Kaakkois-Aasiassa.
Se on neljäntuhannen kilometrin mittainen, ja siinä on maailman leveimmät putoukset.
Nykyisin yli 60 miljoonan ihmisen elanto on riippuvainen siitä.
Monsuunisateet aiheuttavat niin massiivisen tulvan,
että putoukset katoavat lähes täysin.
Vedessä on paljon sedimenttiä,
jonka Mekong-joki on kerännyt matkallaan Tiibetin ylängöiltä.
Vesi peittää laajoja vesialueita jo ennen tulvaa.
Nämä paljastuneet juuret ovat todiste -
jättimäisestä vedenpinnan noususta, joka on saapumassa.
Kun suurin tulva saapuu,
puut uppoavat oksiaan myöten veteen.
Muutaman kuukauden ajan tulvavedet ovat planeetan paras parittelupaikka -
makean veden kaloille.
Yhdellä kalalla on erityisen nokkela ratkaisu -
matalassa, happiköyhässä vedessä elämiseen.
Taistelukala.
Uros hengittää siemailemalla ilmaa veden pinnalta,
ja parittelukauden aikana se käyttää kykyään -
kuplalauttojen rakentamiseen.
Se ahertaa päivä toisensa jälkeen.
Lähellä odotteleva naaras nousee tarkistamaan lautan.
Ne kääriytyvät toistensa ympärille hellään syleilyyn.
Tämä liitos saa naaraan laskemaan munansa.
Uros hedelmöittää munat niiden vajotessa alaspäin.
Molemmat keräävät munat huolellisesti -
ja puhaltavat ne sitten yksi kerrallaan kuplapesään.
Happi on vähissä seisovissa vesissä,
mutta munat saavat sitä kuplista -
ja pystyvät siten kehittymään.
Tulvan huippu on vielä tulossa.
Lopulta Mekongiin tulvii niin paljon vettä,
että Tonle Sap -järvi kasvaa jopa viisinkertaiseksi kuivakauteen nähden.
Suuri määrä kaloja ui näille uusille ruokapaikoille.
Ihmiset ovat korjanneet satoa tästä tapahtumasta vuosituhansien ajan.
Verkot asetetaan joen toisen puolen halki -
ja toinen jää vapaaksi,
jotta loput kalat voivat jatkaa kutemaan.
Mekong ylläpitää maailman suurinta sisämaan kalastuskuntaa.
Viidennes kaikista ihmisen kalastamista makean veden kaloista maailmassa -
tulee tästä jokijärjestelmästä.
Mutta Mekongin tulevaisuus,
kuten monen muunkin joen ympäri maailmaa,
on kasvavassa vaarassa.
Olemme muuttaneet luonnollista virtausta -
yli kahdessa kolmasosaa planeetan pisimmistä joista -
rakentamalla niihin esimerkiksi patoja.
Sen vuoksi halki maailman moni joki ei enää virtaa.
Täällä Itä-Afrikan Ruahassa, Tansaniassa,
norsut etsivät vettä.
Niistä jokainen tarvitsee vettä 200 litraa päivässä,
eikä sitä näy täällä missään.
Mutta norsut tietävät,
että apinanleipäpuu sisältää paljon kosteutta.
Ja hätätilanteessa ne syövät sitä suuria määriä.
Myös leijonat tarvitsevat vettä.
Ja, mikä on kätevää leijonille, myös saalis kokoontuu veden äärelle.
Täten sekä saalistajat että saaliit suuntaavat jokien äärille.
Vielä 30 vuotta sitten -
Afrikan tämän osan joet eivät koskaan kuivuneet.
Nyt yläjuoksulla harjoitettava maanviljely vie paljon vettä,
ja kuivakauden aikana joista tulee yksittäisiä altaita.
Virtahevot tarvitsevat virtaavaa vettä pysyäkseen viileinä päiväsaikaan,
mutta nyt niiden on tyydyttävä mutaan.
Veden pinnan laskiessa niiden on kaikkien ahtauduttava yhteen.
Pinnoja alkaa kiristää.
Päivä päivältä muta-altaat pienenevät, ja virtahepojen ahdinko pahenee.
Puhveleita, jotka etsivät kuumeisesti vettä.
Leijonat ovat jo vesikuopalla.
Puhveleita kuitenkin ohjaa niiden toivoton tarve löytää vettä.
Niiden on juotava päivittäin.
Jokainen siemaisu asettaa ne vaaraan,
mutta puhveleilla ei ole vaihtoehtoja.
Kuivuuden jatkuessa puhvelit alkavat heikentyä.
Todennäköisyydet suosivat nyt leijonaa.
Norsut ovat saapuneet joelleen.
Täällä ei ole muita, koska joki on kuiva.
Mutta norsut osaavat hakea vettä paikoista, joista muut eivät.
Ne käyttävät kärsiään ja kaivavat kuoppia joen hiekkapenkkaan.
Tavattoman hyvä hajuaisti,
jonka ansiosta ne havaitsevat veden kilometrien päästä,
auttaa niitä myös löytämään alueita,
joissa maanalainen vesi on lähimpänä pintaa.
Ankarassa kuivuudessa nämä kaivot saattavat toimia niiden elämänlankana.
Kuivakauden vastoinkäymiset ovat aina olleet osa elämää -
Itä-Afrikan tasangoilla,
mutta planeetan lämmetessä,
ja koska käytämme paljon vettä omiin tarkoituksiimme,
kuivuudesta on tulossa säännöllisempää ja ankarampaa.
Platte-joki Nebraskassa, Pohjois-Amerikassa.
Hietakurjet saapuvat tänne vuosittain -
matkatessaan pohjoiseen halki Amerikan.
Tämä on yksi viimeisistä eläinten -
suurista muuttoliikkeistä.
Joki on yksi niiden elintärkeistä välietapeista.
Aikoinaan joki tulvi yli kilometrin ympäröivälle preerialle.
Tämä oli niille täydellinen lepopaikka.
Nyt olemme padonneet veden -
ja ottaneet niin paljon vettä omaan käyttöömme,
että kurjille on jäänyt vain vähän tilaa.
Nykyisin luonnonsuojelijat säätelevät joen virtausta siten,
että se luo yhä kurkien tarvitsemia hiekkasärkkiä.
Emme ole ainoita, jotka tarvitsevat vettä,
mutta me voimme varmistaa, että makea vesi jatkaa virtaustaan,
ja vain me voimme päättää, miten vesi jaetaan.
Sivustolla ourplanet.com voit oppia,
mitä meidän tulee tehdä nyt varmistaaksemme makean veden virtaus.
Tekstitys: Vesa Puosi