EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
For bare 50 år siden
våget vi oss endelig opp til månen.
For aller første gang
ser vi ned på vår egen planet.
Siden den gang har menneskepopulasjonen mer enn doblet seg.
Denne serien vil feire de naturlige underverkene som er igjen,
og avdekke hva vi må bevare
for å sikre at folk og natur trives.
Ferskvann.
Alt som lever på land, dyr eller plante,
avhenger av det.
Men likevel er bare ett prosent av det innen rekkevidde.
FERSKVANN
Ørkenen i Sentral-Australia.
Et av de varmeste, tørreste stedene på Jorden.
Så og si ingenting kan leve her over lang tid.
Men en gang i tiåret blir denne enorme, tomme ørkenen transformert.
For at det kan skje, må en kjedereaksjon utløses
2 000 kilometer lenger nord.
Der begynner de regnfulle skyene fra monsunen
å bygge seg opp.
Etter hvert sprekker de og prosessen begynner.
Elveleier som har vært tørrlagte i årevis, fylles plutselig.
Strømmene renner sammen og bolter seg mot innlandet
og det laveste punktet på kontinentet.
Her oversvømmer de ørkenen og skaper Australias største innsjø,
Kati Thanda, Eyresjøen
Et stort antall fisk svømmer langs disse vassdragene
og inn i den voksende innsjøen.
Pelikaner ankommer fra Australias kyst, hundrevis av kilometer unna.
Mange ser bare innsjøen fylt en gang i løpet av livene sine,
så hvordan de vet at innsjøen er formet og hvordan de skal nå den,
er fremdeles et mysterium.
Dette nye vannet inneholder så mye mat at fuglene begynner å formere seg.
Men klokken tikker.
Pelikanene spiser
og spiser
og spiser.
Ungene må vokse fort,
for de må være sterke nok til å dra innen noen uker.
Men tiden er knapp,
for foreldrene klarer bare finne mat
mens det er vann igjen.
De unge pelikanene dro på sin første lange reise.
Det blir en krevende en, helt til kysten,
og den nærmeste ligger 500 kilometer unna.
Innsjøen tørker snart inn,
og vann kan være borte i enda et tiår.
Denne vekst-til-nedgang-transformasjonen er en eksepsjonell hendelse.
Men overalt blir tilgjengeligheten på ferskvann
stadig mer uforutsigbar og usikker.
Mye av planetens ferskvann, derimot, er låst fast.
Nesten to tredjedeler av det ligger frossent rundt polene.
Denne isen er flere kilometer tykk
og kan ha ligget her i millioner av år.
Hver sommer smelter litt av den
og skjærer seg inn mot isbreens kjerne.
Disse store grottene er vakre og dramatiske,
men de er også farlige steder, fordi isbreer beveger seg alltid.
Selv borte fra polene
fryser mye av ferskvannet hver vinter.
Men når våren kommer smelter dette enorme snøreservoaret
og en lang reise begynner.
Mens det renner ned de bratte fjellene,
samler det iskalde vannet en livgivende ingrediens.
Oksygen.
Her i elvene i Andesfjellene i Sør-Amerika
er det levekår som dannes
for de som takler de kraftige strømningene.
Og strømender kan det.
Disse kjølige utspringene er kanskje være oksygenrike,
med de inneholder få næringsstoffer.
Strømendene samler det som finnes av mat
fra under overflaten.
Steinflue- og døgnfluelarver har gjeller,
som de bruker til å utvinne oksygen fra vannet.
Deres flate kropper står imot den nådeløse strømmen.
Knottlarver.
Et av endenes favorittbytte.
De spesialiserte munnstykkene deres filtrerer ut de små partiklene av mat
når de kommer forbi.
Kroker på bakenden ankrer dem til steinene,
men strømmen er noen ganger uimotståelig.
Men de har en spesiell sikkerhetstråd som de kan dra seg selv tilbake med.
Hvert år kommer besøkende til disse oppfriskende, oksygenrike vannene.
Laks.
De har tilbrakt mesteparten av livet sitt i Stillehavet.
Nå som de er fullvoksne, returnerer de til disse elvene i Nord-Amerika
der de nå skal legge egg.
Laks har en ekstraordinær evne til å vandre opp fossefall,
men selv de kan ikke, uten hjelp, krysse demningene som vi har bygd.
I dag er antallet atlanterhavslaks mindre enn ett prosent av hva det pleide å være,
og det forårsaker problemer for mange andre dyr.
Alaskabjørner venter på dem i fossefallene.
Uten disse fiskene
kan ikke bjørnene bygge opp fettlagrene som de trenger
for å overleve den lange vinterdvalen.
Det er hard konkurranse for de beste fiskeplassene.
Der vannet strømmer over steiner, samler den få næringsstoffer,
så få planter kan vokse i det.
Her i Sør-Amerika derimot,
klarer denne planten, macarenia, å blomstre.
I et par måneder hvert år,
når vannstanden er lav nok til at sollyset kan treffe bunnen,
begynner macareniaen å blomstre.
Dette er Caño Cristales, Colombias flytende regnbue.
Men noen ganger forsvinner vannet under jorden,
utenfor lysets rekkevidde,
og der kan ingen planter leve.
Tretti prosent av planetens ferskvann ligger under landoverflaten,
enten inni porøse bergarter,
eller som underjordiske innsjøer og elver.
Gjort delvis syrlig av regnet,
løser den sakte opp kalkstein og former store grotter.
En labyrint av slike passasjer og kamre ligger under mye av staten Florida.
For det meste er de tomme.
Men der vannet når overflaten, er det fullt av liv.
Det er rikelig med fisk.
Det gjelder også fiskeetere.
Otere.
Over hele staten bobler det ferskvann opp til overflaten
fra den største konsentrasjonen av kilder på Jorden.
De mater elver og vanndammer som gjør at all type liv blomstrer,
inkludert en av Floridas spesialiteter.
Manater.
Mange tilbringer sommeren i havet,
men når vinteren nærmer seg svømmer de opp elvene,
som er relativt varme.
Og der beiter de på en overflod av ferskvannsplanter.
Men mennesker tar nå så mye vann fra disse kildene,
og forurenser mange andre,
at manatene mister vinterhjemmene sine.
Elver, som er relativt grunne, varmes opp fort,
og om våren, over hele Europa,
utløser de stigende temperaturene en plutselig tilvekst av liv.
På Ungarens Tisza starter gigantiske døgnfluer å dukke opp.
I tre år har de levd under vann som larver.
Nå, på bare tre timer,
er det millioner av vingede voksne som danser og parrer seg før de dør.
Dette ekstraordinære opptoget var en gang vanlig i Øst-Europa,
men så mange elver har nå en stabilisert bredde
og er meget forurenset,
at døgfluene har for det meste forsvunnet.
Men når elvene er rene, kommer dyrelivet raskt tilbake.
Isfuglen, de mest fantastiske dykkerne.
Fiskeørnen, de dyktigste griperne.
Iguazúfallene, på grensen mellom Brasil og Argentina.
Disse er de største fossefallene på planeten.
Tusenvis av tonn med ferskvann braker over dem hvert sekund.
Mye av Iguazúfallenes vann kommer fra Amazonas regnskog
tusen kilometer unna.
Der steg det som damp fra overflaten av jungelens trekrone.
Et enkelt tre kan gi fra seg tusen liter om dagen.
Når dampen stiger opp i himmelen, kondenseres den til skyer.
Tjue milliarder tonn med vann forlater skogen hver dag,
mer enn det som renner gjennom Amazonas-elven.
Hvis regnskogen blir ødelagt,
blir denne livgivende syklusen brutt.
Når skyene reiser over kontinentet, slipper de ned vannet,
som vanner både jordbruksland og skoger.
Og på slettene i Brasil
lager de den største tropiske våtmarken på Jorden,
Pantanal.
Men hvert år reduserer sesongsendringer elvestrømmen,
og Pantanal krymper til bare et par elvekanaler.
Dette passer rovdyrene godt.
Jaguaren.
Den er en kompetent svømmer, men i vann
kan den ikke komme med mordslaget som gjør den til en så fryktet jeger.
Nå i tørrsesongen
kan elvebredden bli nokså full.
Men jaguaren har funnet et bytte på elvebredden.
Flodsvin.
Den må komme seg nær for å lykkes.
To flodsvin står uforsiktig på grunnen.
De har fått øye på hverandre.
Hvem løper først?
Lengre ned langs elven gir tykk vegetasjon bedre dekning,
men her er elvebredden nokså høy.
Flodsvin har skarp hørsel.
Et hølydt skritt,
og sjansen er tapt.
Enda en fiasko.
Det er kanskje på tide å prøve et annet bytte.
Å prøve seg på en av disse er risikabelt,
men jaguaren er veldig sulten.
Hvis en jaguar skal fange en kaimaner,
må den bite nakken dens og holde fast for å hindre at kaimanen slår tilbake.
Den må plassere seg rett over byttet.
Dette er farlig.
Kaimanen ruller for å prøve å drukne jaguaren.
Rovdyr og bytte virker like sterke.
Jaguaren slipper ikke taket.
Etter 20 minutter og nær utmattelse, seirer jaguaren.
Noen ganger blir reisen til en elv avbrutt av innsjøer.
Til sammen har de 40 ganger mer vann enn hele verdens elver kombinert.
Tanganyikasjøen i Afrika
holder nesten en femtedel av all tilgjengelig ferskvann på Jorden.
Men i forhold til størrelsen, er det lite liv i Tanganyikasjøen.
Den er nesten halvannen kilometer dyp,
men på bunnen beveger vannet seg så vidt, og det er nesten ikke noe oksygen.
Det er bare nær overflaten, rundt 150 meter mot toppen,
at vannet inneholder nok oksygen til at liv kan eksistere.
Men her blomstrer det rikelig.
250 arter med ciklidfisk har utviklet seg her,
mange finnes ikke noen andre steder.
Konkurransen i dette overfylte vannet er intens.
En hann-calliptera samler skjell.
Jo flere skjell en hann har, desto flere hunner tiltrekkes.
Og denne klarer seg ganske bra.
Naboen hans har en nokså mindre haug.
Og naboen er en tyv.
Så fort han snur ryggen sin,
stuper tyven inn
og stjeler et skjell.
Den hardtarbeidende eieren av den større haugen merker visst ikke noe.
Så tyven begår forbrytelsen igjen
og igjen.
Helt til han har bygd den største haugen.
Skjellene er ikke bare for visning.
De brukes av hunnene som vugger.
En ankommer.
Hun er liten, bare en tidel av størrelsen hans.
Hun er så liten at hun kan svømme inn i et skjell.
Der legger hun eggene sine, og hannen skynder seg med å befrukte dem.
Deretter blir hun der og beskytter dem opp mot to uker, helt til de klekker.
Keiseren,
den største av alle ciklider i Tanganyikasjøen.
Nesten en meter lang, må denne hunnen oppdra ungene sitt i det åpne.
Å beskytte dem er derfor en fulltidsjobb for begge foreldrene.
Men fremtiden for alle disse fiskene er usikker.
Ettersom globale temperaturer øker, blir Tanganyikasjøen varmere.
Vannet dens blandes ikke like godt som før,
så det oksygenerte topplaget blir mindre.
Mekong i Sørøst-Asia.
4 000 kilometer lang, og med de bredeste fossene som finnes.
I dag er mer enn 60 millioner mennesker avhengige av den for å kunne leve.
Monsunregnet bringer så mye vann
at fossene nesten forsvinner.
Vannet er fylt med grums,
som er samlet under Mekongs lange reise fra Tibetplatået.
Selv før flommen dekker vannet en stor del av landområdet.
Disse synlige røttene er bevis
på den store økningen av vannstanden som er i vente.
Når hovedflommen ankommer,
blir trærne dekket helt opp til grenene.
I et par måneder skaper flomvannet planetens største parringsområde
for ferskvannsfisk.
En art har en særdeles genial løsning
på problemet ved å leve i grunne, oksygenfattige vann.
Siamesisk kampfisk.
Hannene puster ved å puste inn luft fra overflaten,
og i løpet av parringssesongen bruker han den evnen
til å bygge en bobleflåte.
Dag etter dag jobber han.
En hunn som venter i nærheten, stiger opp for å undersøke flåten.
De vikler seg rundt hverandre i en kjærlig omfavnelse.
Denne sammenkomsten oppmuntrer henne til å frigjøre eggene sine.
Mens de synker ned, befrukter hannen dem.
Begge samler dem forsiktig,
og blåser dem en etter en, inn i bobleredet.
Oksygen er knapt i disse stillestående vannene,
men eggene får nok fra boblene
sånn at de kan utvikle seg.
Flommens klimaks er fremdeles i vente.
Etter hvert strømmer det så mye vann ned Mekong
at Tonlé Sap-innsjøen ekspanderer til fem ganger større enn i tørrsesongen.
Enorme mengder fisk svømmer nå inn i disse nye fõringsområdene.
Folk har høstet av denne hendelsen i årtusner.
De setter nett over halve elven,
og etterlater den andre halvdelen åpen
så resten av fisken kan svømme forbi og formere seg.
Mekong holder faktisk det største innlandsfiskeriet i verden.
En femtedel av all ferskvannsfisk som blir fanget globalt
kommer fra dette ene elvesystemet.
Men fremtiden til Mekong,
som så mange andre elver rundt om i verden,
er i økende fare.
Vi har endret den naturlige strømmen
til mer enn to tredjedeler av planetens lengste elver
ved å blant annet bygge demninger i dem.
Så nå er det mange elver i verden som ikke lenger renner.
Her i Øst-Afrika, i Ruaha, Tanzania,
leter disse elefantene etter vann.
Hver av dem må drikke 200 liter om dagen, og det virker ikke som om det er noe her.
Men elefantene vet at baobabtrærne inneholder mye fuktighet.
Og i nødstilfeller spiser de store mengder av det.
Løver trenger også vann.
Og, beleilig for løvene, samles byttene deres ved vann.
Så både rovdyr og bytte oppsøker elvene.
For 30 år siden
ble elver i denne delen av Afrika aldri tørre.
Nå tar landbruket lengre opp i elven over store mengder,
og i løpet av tørrsesongen krymper elvene til isolerte vanndammer.
Flodhester er avhengige av rennende vann for å holde seg kjølige på dagen,
men nå må de klare seg med gjørmen.
Ettersom vannstanden synker enda mer, blir de presset sammen.
Temperamentet henger i en tynn tråd.
Hver dag blir gjørmedammen stadig mindre, og flodhestenes situasjon forverres.
Bøfler på en innstendig jakt etter vann.
Løvene er allerede ved dette vannhullet.
Men bøflene blir drevet av deres desperate behov for ferskvann.
De må drikke hver dag.
Hver gang de drikker er de i fare,
men bøflene har ikke noe valg.
Ettersom tørken fortsetter, blir bøflene svakere.
Oddsen endrer seg i løvenes favør.
Elefantene har kommet frem til elven sin.
Det er ikke noe annet her fordi den er uttørket.
Men elefanter kan finne vann der andre ikke kan.
De bruker snablene sine til å grave hull i elvens sand.
Den ekstraordinære luktesansen
som lar dem oppdage åpent vann flere kilometer unna,
hjelper dem også å finne steder under bakken,
der det ligger nærmest overflaten.
I alvorlige uttørkninger kan brønnene de graver være redningen deres.
Vanskelighetene i tørkesesongen har alltid vært en del av livet
på Øst-Afrikas sletter,
men etter hvert som planeten varmes opp,
og vi selv tar så mye vann til våre egne formål,
blir tørkene hyppigere og alvorligere.
Platte-elven, i Nebraska, Nord-Amerika.
Hvert år kommer kanadatranene hit mens de reiser nord over Amerika
i en av de siste største vandringene gjort av noen dyreart.
Det er et av deres viktigste stoppesteder.
Elven oversvømte en gang prærien over en kilometer i alle retninger.
Dette var et perfekt sted å spise og hvile.
Vi har bygd en demning i elven
og tatt så mye av vannet til vårt eget forbruk
at det er dårlig med plass igjen til tranene.
Men naturvernere styrer nå elvestrømmen på en slik måte
at den fortsatt lager sandbankene som tranene trenger.
Vi er ikke alene om vannbehov,
men vi har evnen til å sørge for ferskvannet i verden renner,
og vi alene kan bestemme hvordan det deles.
Vennligst besøk ourplanet.com for å finne ut hva vi må gjøre nå
for å sørge for at ferskvannet renner.
Tekst: Håkon Jordheim