‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Cu doar 50 de ani în urmă
‎ne-am aventurat, în sfârșit, spre Lună.
‎Pentru prima dată,
‎am privit în urmă spre planeta noastră.
‎De atunci, populația s-a dublat.
‎Această serie va celebra ‎minunile naturale care ne-au rămas
‎și ne va dezvălui ce trebuie să protejăm
‎pentru ca omenirea ‎și natura să înflorească.
‎Apă dulce.
‎Toate organismele vii‎ ‎din lume, ‎animale sau plante,
‎depind de ea.
‎Dar numai 1% ne este la îndemână.
‎APĂ DULCE
‎Deșertul din centrul Australiei.
‎Este unul dintre cele mai aride ‎și mai toride locuri din lume.
‎Mai nimic nu poate supraviețui ‎mult timp aici.
‎Însă, o dată într-un deceniu, ‎acest deșert pustiu și vast se transformă.
‎Pentru ca asta să se întâmple, ‎trebuie să se declanșeze o reacție în lanț
‎la 2.000 km spre nord.
‎Acolo, în fiecare an, ‎norii plini de umiditate ai musonului
‎încep să se formeze.
‎Într-un final, se rup și procesul începe.
‎Albiile râurilor, secate de ani buni, ‎se umplu din senin.
‎Torentele se adună ‎și dau năvală spre interior
‎și spre cele mai joase zone.
‎Aici, inundă deșertul și creează ‎cel mai mare lac din Australia.
‎Kati Thanda,‎ Lacul Eyre.
‎O mulțime de pești înoată ‎pe canalele largi
‎și ajung în lacul tot mai întins.
‎Pelicanii sosesc de pe coasta Australiei, ‎de la sute de kilometri distanță.
‎Mulți dintre ei vor vedea lacul plin ‎doar o dată în viață,
‎așa că modul prin care știu că acesta ‎s-a format și în ce direcție să meargă
‎rămâne o enigmă.
‎Apele sunt atât de bogate în hrană, ‎încât păsările încep să se înmulțească.
‎Dar nu au mult timp.
‎Pelicanii se hrănesc,
‎se hrănesc
‎și se hrănesc.
‎Puii trebuie să crească repede
‎fiindcă trebuie să fie puternici când ‎vor pleca, peste câteva săptămâni.
‎Dar răgazul este scurt
‎fiindcă părinții vor găsi hrană
‎numai atât timp cât este apă.
‎Tinerii pelicani pornesc ‎în prima lor călătorie lungă.
‎Va fi una istovitoare, până pe coastă,
‎iar cea mai apropiată ‎este la 500 km distanță.
‎Lacul va seca în curând
‎și apa poate să nu mai revină aici ‎timp de un deceniu.
‎Această transformare ciclică ‎este un eveniment rar.
‎Însă, în toată lumea, ‎apa dulce disponibilă
‎devine tot mai imprevizibilă și nesigură.
‎Cu toate acestea, mare parte din apa dulce ‎a planetei este blocată.
‎Aproape două treimi din aceasta ‎sunt înghețate la poli.
‎Gheața are câțiva kilometri grosime
‎și este posibil să fie aici ‎de milioane de ani.
‎În fiecare vară, o parte se topește
‎și își croiește calea ‎către miezul ghețarilor.
‎Aceste peșteri uriașe ‎par frumoase și impresionante,
‎dar sunt și periculoase, ‎deoarece ghețarii sunt mereu în mișcare.
‎Chiar și mai departe de poli,
‎o mare parte din apa dulce de pe glob ‎îngheață iarna.
‎Dar, odată cu sosirea primăverii, ‎rezervorul uriaș de zăpadă se topește
‎și marea călătorie începe.
‎Apele reci ca gheața ‎dau năvală pe versanți
‎și adună un ingredient dătător de viață.
‎Oxigenul.
‎Aici, pe râurile din Anzi, ‎în America de Sud,
‎pot duce un trai îmbelșugat
‎cei ce fac față curenților puternici.
‎Cum este rața-de-torent.
‎Aceste ape reci sunt pline de oxigen,
‎însă sărace în substanțe nutritive.
‎Rațele-de-torent ciugulesc ‎puținele surse de hrană
‎din adâncuri.
‎Larvele muștelor-de-piatră ‎și ale efemerelor au branhii
‎cu care extrag oxigenul din apă.
‎Trupurile lor plate ‎fac față curentului puternic.
‎Larve de muscă-columbacă.
‎Prada preferată a rațelor.
‎Gurile lor specializate ‎filtrează particulele de hrană
‎din jurul lor.
‎În spate, au cârlige ‎care le ancorează de pietre,
‎dar curentul este uneori de neîmpotrivit.
‎Au un fir de siguranță ‎de care se pot agăța.
‎În fiecare an, apele învolburate ‎și pline de oxigen atrag vizitatori.
‎Somoni.
‎Ei și-au petrecut toată viața ‎în Oceanul Pacific.
‎Acum, la maturitate, se întorc ‎în aceste râuri din America de Nord
‎pentru a-și depune icrele.
‎Somnii au o abilitate extraordinară ‎de a urca pe cascade,
‎însă nici ei nu pot trece fără ajutor ‎de digurile construite de oameni.
‎În prezent, numărul somonilor de Pacific ‎a scăzut la 1%,
‎iar acest fapt le cauzează probleme ‎multor alte animale.
‎Urșii bruni din Alaska ‎îi așteaptă la cascade.
‎Fără acești pești,
‎urșii nu pot depune ‎rezervele de grăsime necesare
‎pentru a supraviețui ‎hibernării de peste iarnă.
‎Competiția este acerbă ‎pentru locurile de pescuit.
‎Dacă apa trece peste pietre dure, ‎nu adună multe substanțe nutritive,
‎așa că puține plante pot crește în ea.
‎Aici, în America de Sud,
‎această plantă, ‎Macarenia, ‎reușește să înflorească.
‎Timp de câteva luni pe an,
‎când nivelul apei este scăzut ‎și soarele pătrunde până la fund,
‎Macarenia ‎se trezește la viață.
‎Acesta este Caño Cristales, ‎„râul-curcubeu” din Columbia.
‎Uneori, apa dispare sub pământ,
‎unde lumina nu pătrunde,
‎iar aici nu pot supraviețui plante.
‎Treizeci la sută din apa dulce ‎din toată lumea se află sub pământ,
‎fie în piatra poroasă,
‎fie sub formă de râuri ‎și lacuri subterane.
‎Fiind ușor acidă datorită ploilor,
‎aceasta dizolvă lent calcarul ‎și formează peșteri uriașe.
‎Un labirint de astfel de peșteri și canale ‎străbat întreg statul Florida.
‎Majoritatea sunt goale.
‎Acolo unde apa ajunge la suprafață, ‎sunt pline de viață.
‎Pești din belșug.
‎Dar și cei care mănâncă peștii.
‎Vidrele.
‎De-a lungul statului, ‎apa dulce iese la suprafață
‎prin cea mai mare concentrație ‎de izvoare din lume.
‎Se revarsă în râuri și bălți, ‎în care trăiesc tot soiul de viețuitoare,
‎inclusiv una ‎dintre specialitățile Floridei.
‎Lamantinii.
‎Majoritatea își petrec vara în mare,
‎dar, când se apropie iarna, ‎pornesc în amonte pe râurile
‎care sunt relativ calde.
‎Aici, se delectează ‎cu plantele de apă dulce.
‎Însă oamenii încep să sece izvoarele
‎și să le polueze pe altele,
‎iar lamantinii rămân ‎fără căminul de iarnă.
‎Râurile, fiind mai puțin adânci, ‎se încălzesc repede
‎și primăvara, în toată Europa,
‎temperaturile mai crescute stârnesc ‎trezirea la viață.
‎Pe râul Tisa din Ungaria, ‎efemerele-uriașe încep să prindă aripi.
‎Timp de trei ani, ‎larvele au trăit în adâncuri.
‎Acum, în doar trei ore,
‎milioane de adulți înaripați dansează ‎împreună, se împerechează, apoi mor.
‎Acest spectacol impresionant ‎era la ordinea zilei în Europa de Est,
‎însă multe dintre râuri ‎au albii întărite acum
‎și sunt foarte poluate,
‎astfel că efemerele ‎aproape că au dispărut.
‎Dar, când râurile sunt curate, ‎viețuitoarele revin în forță.
‎Pescărușul-albastru, ‎cel mai dibace scufundător.
‎Egreta, cel mai iscusit pescar.
‎Iguazu, la granița ‎dintre Brazilia și Argentina.
‎Acestea sunt cele mai mari ‎cascade din lume.
‎Mii de tone de apă dulce curg ‎prin ele în fiecare secundă.
‎Mare parte din apa din Iguazu provine ‎din jungla amazoniană,
‎aflată la o mie de kilometri distanță.
‎Aici, s-a format din vaporii ‎care se ridică din coronamentul junglei.
‎Un singur arbore poate produce ‎o mie de litri pe zi.
‎Vaporii se ridică în văzduh ‎și se condensează în nori.
‎Douăzeci de miliarde de tone de apă ‎părăsesc pădurea în fiecare zi,
‎depășind până și debitul Amazonului.
‎Dacă pădurea tropicală e distrusă,
‎ciclul dătător de viață se va rupe.
‎Norii, care străbat continentul, ‎eliberează apa
‎și irigă pământurile agricole și pădurile.
‎În câmpiile din Brazilia,
‎ele creează cea mai mare zonă tropicală ‎cu sol spongios din lume.
‎Pantanalul.
‎În fiecare an, schimbările aduse ‎de anotimpuri reduc debitul râului
‎și Pantanalul se restrânge ‎până ajunge de câteva canale.
‎Este ceva ce le convine prădătorilor.
‎Jaguarul.
‎Este un înotător bun, însă, în apă,
‎nu poate executa săritura letală ‎care îl face un vânător de temut.
‎Acum, în sezonul secetos,
‎malurile devin cam aglomerate.
‎Dar jaguarul a pus ochii pe prada ‎de la marginea râului.
‎Capibara.
‎Trebuie să se apropie ca să reușească.
‎Doi capibara nechibzuiți stau ‎la marginea apei.
‎S-au reperat reciproc.
‎Care va fugi primul?
‎Mai în aval, vegetația deasă ‎conferă un camuflaj mai bun,
‎dar malurile sunt cam înalte aici.
‎Capibara are auzul fin.
‎Un pas mai zgomotos
‎și și-a pierdut șansa.
‎Încă un eșec.
‎Poate că trebuie să caute altă pradă.
‎Ar fi riscant să atace așa ceva,
‎însă jaguarul este hămesit.
‎Dacă vrea să prindă un caiman,
‎jaguarul trebuie să-l muște de gât și ‎să-l țină bine, ca acesta să nu riposteze.
‎Trebuie să se posteze ‎exact deasupra prăzii.
‎E foarte periculos.
‎Caimanul se rostogolește, ‎ca să înece jaguarul.
‎Sunt adversari pe măsură.
‎Jaguarul nu-i dă drumul.
‎După 20 de minute, fiind aproape istovit, ‎jaguarul câștigă.
‎Uneori, cursul râului în aval ‎este întrerupt de lacuri.
‎Laolaltă, acestea conțin de 40 de ori ‎mai multă apă decât toate râurile lumii.
‎Lacul Tanganyika din Africa
‎conține circa o cincime din toată ‎apa dulce accesibilă din lume.
‎Însă, deși este foarte vast, ‎Tanganyika este sărac în viețuitoare.
‎Are aproape 1,5 km adâncime,
‎însă, la fund, apa abia se mișcă ‎și nu există oxigen.
‎Doar la suprafață, în primii 150 m,
‎apa conține destul oxigen ‎cât să susțină viață.
‎Aici, viețuitoarele înfloresc.
‎Aici au evoluat 250 de specii de ciclide.
‎Multe dintre ele se găsesc doar aici.
‎Competiția este acerbă ‎în aceste ape aglomerate.
‎Un mascul ‎callipterus ‎colecționează cochilii.
‎Cu cât are mai mult cochilii, ‎cu atât va atrage mai multe femele.
‎Acestuia îi merge de minune.
‎Vecinul său are un morman mai mic.
‎Și vecinul e hoț.
‎Cum se întoarce cu spatele,
‎hoțul dă iama
‎și fură o cochilie.
‎Proprietarul harnic al mormanului mai mare ‎nu pare să observe.
‎Așa că hoțul comite infracțiunea iar...
‎și iar.
‎Până mormanul lui a ajuns mai mare.
‎Scoicile nu sunt doar de frumusețe.
‎Vor fi folosite de femele drept pătuțuri.
‎A sosit una.
‎E mică, o zecime cât el.
‎E atât de mică, ‎încât încape în cochilie.
‎Acolo, ea depune icrele, ‎iar masculul le fertilizează imediat.
‎Ea va rămâne aici și le va proteja ‎chiar și două săptămâni, până eclozează.
‎Împăratul,
‎cel mai mare ‎dintre ciclidele din Tanganyika.
‎Având aproape un metru lungime, femela ‎trebuie‎ ‎să crească puii în câmp deschis.
‎Motiv pentru care paza puilor ‎devine îndeletnicirea părinților.
‎Dar viitorul tuturor acestor pești ‎este incert.
‎Temperaturile cresc, ‎iar apa din Tanganyika se încălzește.
‎Apele nu se mai amestecă bine,
‎iar stratul superior, ‎plin de oxigen, se reduce.
‎Fluviul Mekong din Asia de Sud-Est.
‎Are 4.000 km lungime ‎și cele mai întinse cascade.
‎În prezent, mai mult de 60 de milioane ‎de oameni depind de acesta.
‎Ploile musonului creează ‎un torent atât de mare de apă,
‎încât cascadele aproape dispar.
‎Apele sunt bogate în sedimente
‎luate de fluviu de-a lungul ‎călătoriei sale din Platoul Tibet.
‎Chiar și înainte de potop, ‎apa acoperă o arie vastă.
‎Aceste rădăcini expuse arată
‎nivelul până la care se va ridica apa.
‎Când sosește potopul cel mare, ‎copacii ajung sub apă până la ramuri.
‎Timp de câteva luni, apele creează ‎cel mai mare loc de înmulțire din lume
‎pentru peștii de apă dulce.
‎Una dintre specii are o soluție ingenioasă
‎la problema traiului în ape puțin adânci, ‎sărace în oxigen.
‎Peștele ‎Betta.
‎Masculul respiră ‎luând guri de aer de la suprafață
‎și, în sezonul de împerechere, ‎se folosește de lucrul ăsta
‎pentru a-și construi o plută de bule.
‎Trudește zi de zi.
‎O femelă din apropiere ‎vine să inspecteze pluta.
‎Cei doi se strâng ‎într-o îmbrățișare tandră.
‎Apropierea o încurajează ‎să elimine icrele.
‎În timp ce se lasă la fund, ‎masculul le fertilizează.
‎Apoi, le strâng cu grijă amândoi...
‎și le așază ‎unul câte unul în cuibul de bule.
‎Oxigenul e la mare căutare ‎în aceste ape stătute,
‎însă ouăle primesc destul din bule
‎și astfel se pot dezvolta.
‎Toiul potopului încă nu a sosit.
‎Într-un final, se va revărsa ‎atât de multă apă în Mekong,
‎încât Lacul Tonlé Sap se va mări ‎de cinci față de sezonul secetos.
‎Aceste noi teritorii de hrană ‎găzduiesc acum o mulțime de pești.
‎Oamenii profită de acest eveniment ‎sezonier de milenii bune.
‎Ei aruncă plase pe jumătate din râu
‎și lasă cealaltă jumătate liberă
‎pentru ca peștii să poate trece ‎și să se poată reproduce.
‎De fapt, pe fluviul Mekong se află ‎cea mai mare pescărie continentală.
‎O cincime din peștele de apă dulce ‎pescuit în toată lumea
‎provine din acest fluviu.
‎Dar viitorul fluviului Mekong,
‎ca al mai tuturor râurilor din lume,
‎este tot mai sumbru.
‎Oamenii au schimbat cursul natural
‎pe mai mult de două treimi ‎dintre cele mai lungi râuri din lume
‎cel mai adesea, prin baraje.
‎În prezent, ‎multe dintre râurile din lume nu mai curg.
‎Aici, în estul Africii, ‎în Ruaha, Tanzania,
‎acești elefanți sunt în căutare de apă.
‎Fiecare are nevoie de 200 l pe zi ‎și se pare că nu mai există apă aici.
‎Însă elefanții știu că lemnul de baobab ‎conține multă apă.
‎Așa că, la disperare, ‎consumă cantități mari din arbore.
‎Și leii au nevoie de apă.
‎Și mai avantajos pentru lei, ‎prada lor se strânge chiar lângă apă.
‎Astfel că și prada, și prădătorii ‎se îndreaptă către râuri.
‎Până acum 30 de ani,
‎râurile din această parte a Africii ‎nu secau niciodată.
‎În prezent, agricultura din amonte ‎preia cantități uriașe de apă
‎și, în sezonul secetos, ‎râurile ajung doar niște bălți izolate.
‎Hipopotamii se bazează pe apa curgătoare ‎pentru a se răcori peste zi,
‎dar acum trebuie ‎să se descurce doar cu noroiul.
‎Bălțile seacă tot mai mult ‎și ei sunt tot mai înghesuiți.
‎Hipopotamii devin nervoși.
‎Pe zi ce trece, bălțile de noroi ‎se restrâng și animalele suferă.
‎Bivoli caută apă deznădăjduiți.
‎Leii sunt deja prezenți la zona cu apă.
‎Însă bivolii sunt motivați ‎de nevoia disperată de apă dulce.
‎Trebuie să bea apă zilnic.
‎Fiecare gură de apă e riscantă,
‎dar bivolii nu au de ales.
‎Seceta continuă, ‎iar bivolii sunt tot mai slăbiți.
‎Leul are tot mai multe șanse de izbândă.
‎Elefanții au ajuns și ei la râul lor.
‎Locul este pustiu deoarece râul a secat.
‎Dar elefanții pot găsi apă ‎unde alții nu au acces.
‎Cu trompele, aceștia sapă gropi ‎în nisipul din albia râului.
‎Simțul lor olfactiv extraordinar
‎îi ajută să detecteze sursele de apă ‎de la kilometri întregi
‎și le înlesnește și găsirea apei subterane
‎când aceasta este aproape de suprafață.
‎Pe timp de secetă intensă, ‎puțurile săpate sunt salvarea lor.
‎Provocările îndurate în sezonul secetos ‎au fost prezente mereu
‎în câmpiile din estul Africii,
‎însă, odată cu încălzirea globală
‎și faptul că omenirea ‎consumă tot mai multă apă,
‎secetele devin ‎tot mai frecvente și mai aprige.
‎Râul Platte din Nebraska, America de Nord.
‎An de an, cocorii-siberieni ajung aici ‎în drumul lor spre nord prin America,
‎fiind una dintre puținele migrații ‎de amploare care mai există.
‎Este unul dintre popasurile lor vitale.
‎Cândva, râul inunda preria ‎o milă în orice direcție.
‎Era locul perfect în care ‎să se înmulțească și să caute hrană.
‎Însă oamenii au instalat baraje
‎și au preluat o mare parte din apă ‎pentru consum,
‎iar cocoriilor le-a rămas puțin spațiu.
‎Biologii au schimbat ‎cursul râului în așa fel
‎încât să creeze ‎dunele de care au nevoie cocorii.
‎Nu suntem singurii ‎care au nevoie de apă...
‎Dar noi putem influența ‎cursul apei dulci în natură
‎și numai noi putem stabili ‎cum este împărțită aceasta.
‎Vă rugăm să vizitați ourplanet.com ‎pentru a descoperi ce trebuie să facem
‎pentru ca apa dulce să rămână curgătoare.
‎Subtitrarea: Laura Somandu