EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Det är bara 50 år sedan
vi första gången vågade resa till månen.
För allra första gången
kunde vi se vår egen planet på avstånd.
Sedan dess har antalet människor mer än fördubblats.
Den här serien kommer att hylla de av naturens under som finns kvar
och visa vad vi måste bevara
för att säkra ett gott liv för människor och natur.
Sötvatten.
Allt som lever på land, djur och växter,
är beroende av det.
Men endast 1 procent av det är tillgängligt.
SÖTVATTEN
Australiens centrala ökenområde.
En av de varmaste och torraste platserna på jorden.
Nästan ingenting kan överleva här under en längre tid.
Men var tionde år förvandlas denna vidsträckta och tomma öken.
Men då måste först en kedjereaktion starta
tvåtusen kilometer norrut.
Där börjar varje år monsunens regnstinna moln
att växa till.
Till slut börjar det regna och processen inleds.
Flodbäddar som varit torra i många år börjar fyllas.
Störtfloderna förenas och forsar mot inlandet
och kontinentens lägst belägna område.
Här i öknen bildar de Australiens största sjö
Kati Thanda, Eyresjön.
Enorma mängder fisk simmar via dessa breda flodfåror
till den växande sjön.
Pelikaner kommer från Australiens kuster hundratals kilometer bort.
Många av dem kommer bara uppleva att sjön fylls en gång i livet
så hur de vet att sjön fyllts och hur man når dit
är fortfarande ett mysterium.
Denna nya sjö innehåller så mycket mat att fåglarna börjar para sig.
Men tiden tickar ner.
Pelikanerna äter...
och äter...
och äter.
Ungarna måste växa snabbt
för att vara starka nog att ge sig av om några veckor.
Men det är ont om tid
eftersom föräldrarna bara kan hitta mat
så länge vattnet finns kvar.
De unga pelikanerna ger sig iväg på sin första långa resa.
Den kommer bli krävande, till kusten,
och den närmaste ligger 500 kilometer bort.
Sjön kommer snart att torka ut
och vattnet kommer kanske inte tillbaka förrän om tio år.
Denna förvandling från allt till inget är en exceptionell händelse.
Och överallt blir tillgången på sötvatten
allt mer oförutsägbar och osäker.
Mycket av planetens sötvatten är dock låst.
Nästan två tredjedelar ligger nedfruset runt polerna.
Den här isen är flera kilometer tjock
och kan ha legat här i miljontals år.
Varje sommar tinar en del av den
och vattnet karvar en väg in i glaciärernas inre.
Dessa stora grottor är vackra och romantiska
men de är även farliga platser, för glaciärer är ständigt i rörelse.
Även långt ifrån polerna
fryser en stor del av sötvattnet på land varje vinter.
Men när våren kommer smälter denna enorma snöreservoar
och en stor resa inleds.
När det forsar nedför branta sluttningar
samlar det iskalla vattnet upp en livgivande ingrediens.
Syre.
Här i Andernas floder i Sydamerika
kan man leva
om man klarar de kraftfulla strömmarna.
Och det kan forsänder.
Dessa kalla källfloder må vara rika på syre
men de innehåller få näringsämnen.
Forsänderna fångar den mat som finns
under ytan.
Bäcksländornas och dagsländornas larver har gälar
med vars hjälp de tar syre ur vattnet.
Deras platta kroppar kan stå emot den starka strömmen.
Knottlarver.
Ett av forsandens favoritbyten.
Deras käkar kan fånga upp små matpartiklar
som strömmar förbi.
Krokar i bakändan ankrar dem vid klipporna
men ibland blir strömmen övermäktig.
De har dock en egen säkerhetslina som de kan dra sig tillbaka på.
Varje år kommer besökare till dessa forsande, syrerika vattenmassor.
Laxar.
De har tillbringat större delen av livet i Stilla havet.
När de är fullvuxna återvänder de till speciella floderna i Nordamerika
där de nu kommer lägga sina ägg.
Laxar har en otrolig förmåga att hoppa uppför vattenfall
men inte ens de klarar av att utan hjälp ta sig förbi dammar som vi har byggt.
I dag är mängden Stillahavslaxar bara 1 procent av vad de en gång varit
och det innebär problem för många andra djur.
Kodiakbjörnar väntar på dem vid vattenfallen.
Utan dessa fiskar
kan björnarna inte bygga upp de fettreserver de behöver
för att klara sig under sitt långa vinteride.
Det är hård konkurrens om de bästa fiskeplatserna.
När vatten flödar över bara klippor samlar det på sig få näringsämnen
så det är få växter som kan växa i det.
Men här i Sydamerika
stortrivs plantan macarenia.
Under några månader varje år
när vattennivån är så låg att solstrålarna når botten
börjar macarenia blomma.
Det här är Caño cristales, Colombias regnbågsflod.
Men ibland försvinner vatten under jorden
dit ljuset inte når,
och där kan inga växter leva.
Trettio procent av jordens sötvatten finns under landytan
antingen i porösa berg
eller i underjordiska sjöar och floder.
Regn gör vattnet lite surt
och det löser långsamt upp kalksten och skapar stora grottor.
En labyrint av sådana gångar och kammare finns under stora delar av Florida.
Till största delen är de karga.
Men där vattnet når markytan är det fyllt av liv.
Det finns mängder av fisk.
Liksom fiskätare.
Uttrar.
Över hela delstaten bubblar sötvatten upp till ytan
från den största samlingen av källor på jorden.
De fyller floder och dammar där alla typer av arter trivs,
och däribland en av Floridas specialiteter.
Manater.
Många av dem tillbringar sommaren till havs
men när vintern närmar sig simmar de uppför floder
som är relativt varma.
Och där äter de av ett överflöd av sötvattenväxter.
Men människor tar nu så mycket vatten från dessa källor
och förorenar många andra
så att manaterna förlorar sina vintervisten.
Floder är relativt grunda och värms därför upp snabbt
och under våren i Europa
startar stigande temperaturer en plötslig våg av nytt liv.
På Tiszafloden i Ungern börjar de stora dagsländorna dyka upp.
I tre år har de levt som larver under vattenytan.
Under endast tre timmar
dansar och parar sig miljontals vuxna sländor innan de dör.
Detta häpnadsväckande skådespel var en gång vanligt i östra Europa
men nu har så många floder stabiliserade strandbrinkar
och är så svårt förorenade
att dagsländorna till stor del har försvunnit.
Men när floderna är rena igen återvänder de vilda djuren snabbt.
Kungsfiskaren, en strålande dykare.
Fiskgjusen, skicklig med klorna.
Iguazú, på gränsen mellan Brasilien och Argentina.
Världens största vattenfall.
Tusentals ton med sötvatten forsar ned över dem varje sekund.
En stor del av vattnet kommer från Amazonas regnskog
tusen kilometer därifrån.
Där steg det som vattenånga från djungelns trädkronor.
Ett enda träd kan avge tusen liter om dagen.
När vattenångan stiger kondenseras den till moln.
Tjugo miljarder ton vatten lämnar skogen varje dag
vilket är mer än vad som rinner nedför Amazonfloden.
Om regnskogen förstörs
kommer denna livgivande cykel att brytas.
När molnen färdas över kontinenten släpper de ifrån sig vatten
och bevattnar lantbruk och skogar.
Och på Brasiliens slätter
har de skapat världens största tropiska våtmarksområde
Pantanal.
Varje år gör årstidsförändringar att flodernas flöden minskar
och Pantanal krymper till ett fåtal floder.
Det passar toppredatorn mycket bra.
Jaguaren.
Den simmar bra men i vattnet
kan den inte göra sitt dödande utfall som gör den en till sådan fruktad jägare.
Under den torra säsongen
kan det bli lite trångt på flodbankarna.
Men jaguaren har ett byte i sikte vid strandkanten.
En kapybara.
Den måste komma nära för att lyckas.
Två oförsiktiga kapybara står i vattenbrynet.
De har sett varandra.
Vem springer först?
Längre ner längs floden ger tätare växtlighet ett bättre skydd
men flodbanken här är ganska hög.
Kapybara har bra hörsel.
Ett fotsteg som hörs...
och chansen går förlorad.
Ännu ett misslyckande.
Kanske dags att försöka med en annan sorts byte.
Att ge sig på en sådan här vore riskabelt,
men jaguaren är väldigt hungrig.
Om en jaguar ska lyckas fånga en kajman
måste den bita sig fast i dess nacke för att undvika kajmanens motattack.
Den måste positionera sig rakt ovanför sitt byte.
Det här är farligt.
Kajmanen rullar runt för att försöka dränka jaguaren.
Rovdjuret och dess byte verkar vara lika starka.
Jaguaren släpper inte taget.
Efter tjugo minuter och nära utmattning vinner jaguaren kampen.
Ibland avbryts en flods flöde av sjöar.
Tillsammans innehåller de 40 gånger mer vatten än alla världens floder.
Tanganyikasjön i Afrika
rymmer nästan en femtedel av allt tillgängligt sötvatten på jorden.
Men med tanke på dess storlek finns det inte många arter i sjön.
Den är nästan en och en halv kilometer djup
men på botten rör sig vattnet knappt och det finns inget syre.
Det är bara nära ytan, ner till 150 meters djup.
som vattnet innehåller tillräckligt med syre så att något kan leva.
Men här finns det ett överflöd.
250 arter av ciklider har utvecklats här
och många finns ingen annanstans.
Konkurrensen i dessa tätbefolkade vatten är intensiv.
En hanciklid av arten callipterus samlar in snäckor.
Den hane som har flest snäckor får flest honor.
Och den här går det riktigt bra för.
Hans grannes hög är rätt mycket mindre.
Och grannen är en tjuv.
Så fort han vänder ryggen till
sveper tjuven in
och stjäl en snäcka.
Den hårt arbetande ägaren av den större högen verkar inte märka något.
Så tjuven begår brottet gång...
på gång.
Tills han har den största högen.
Snäckorna ska inte bara visas upp.
Honorna kommer att använda dem som vaggor.
Det kommer en.
Hon är jätteliten, bara en tiondel av hans storlek.
Hon är så liten att hon ryms inuti en snäcka.
Här lägger hon sina ägg och hanen är snabb att befrukta dem.
Hon stannar i snäckan och skyddar äggen i två veckor tills de kläcks.
Boulengerochromis microlepis,
störst av alla cikliderna i Tanganyika.
Honan är nästan en meter lång och har inget skydd för sina yngel.
Att skydda dem är en heltidssyssla för båda föräldrarna.
Men framtiden för alla dessa fiskar är osäker.
Med stigande temperaturer globalt blir Tanganyikasjön varmare.
Vattnet i sjön blandas inte längre som det gjort förut
och det syrerika skiktet nära ytan krymper.
Mekongfloden i sydöstra Asien.
Fyra tusen kilometer lång och med de allra bredaste vattenfallen.
Över 60 miljoner människor är beroende av den,
Monsunregnen skapar en sådan enorm vattenmängd
att vattenfallen nästan försvinner.
Vattnet är fyllt av sediment
som samlats in under Mekongflodens långa färd från den tibetanska högplatån.
Även när det inte råder översvämning täcker vattnet stora landområden.
Dessa exponerade rötter
visar att vattenytan kommer att stiga.
När översvämningen är som störst
når vattenytan upp till trädens grenar.
Under några månader är den översvämmade floden världens största parningsställe
för sötvattensfisk.
En art har en särskilt uppfinningsrik lösning
på problemen med att leva i grunt och syrefattigt vatten.
Den siamesiska kampfisken.
Hanen andas vid ytan
och under parningssäsongen använder han den egenskapen
för att bygga en flotte av bubblor.
Dag efter dag kämpar han.
En hona som väntar i närheten simmar upp för att inspektera flotten.
De förenas i en mjuk omfamning.
Detta uppmuntrar henne att släppa ifrån sig äggen.
När de sjunker nedåt befruktas de av hanen.
De samlar försiktigt in äggen
och blåser dem, en efter en, in i boet av bubblor.
Det är ont om syre i detta stillastående vatten
men från bubblorna får äggen tillräckligt
för att kunna utvecklas.
Översvämningens klimax har ännu inte kommit.
Till slut forsar så mycket vatten nedför Mekongfloden
att sjön Tonlé Sap expanderar till fem gånger sin storlek
under torrsäsongen.
Enorma mängder fisk simmar nu till detta nya parningsområde.
Människan har fiskat vid denna årliga händelse i tusentals år.
Man sätter nät över halva floden
och lämnar den andra halvan fri
så att resten av fiskarna kan simma förbi och para sig.
Mekong är världens största insjöfiskevatten.
En femtedel av all sötvattenfisk som fångas i världen
kommer från detta flodsystem.
Men framtiden för Mekongfloden,
liksom för så många andra floder världen runt,
är allt mer hotad.
Vi har förändrat det naturliga flödet
i mer än två tredjedelar av världens längsta floder
genom att bland annat bygga dammar.
Många av världens floder är numera uttorkade.
Här i Östafrika, i Ruaha, Tanzania,
letar dessa elefanter efter vatten.
De måste dricka 200 liter om dagen, och här verkar det inte finnas något.
Men elefanterna vet att baobabträ innehåller mycket fukt.
Och i ett nödläge äter de av det i stora mängder.
Lejon behöver också vatten.
Och bekvämligt nog för lejonen är det vid vattnet deras byten samlas.
Både rovdjur och bytesdjur beger sig mot floderna.
Tills för 30 år sedan
blev floderna i den här delen av Afrika aldrig torra.
Nu tar lantbruk uppströms stora delar
och under torrperioden krymper floderna till små dammar.
Flodhästar behöver flödande vatten för att kunna kyla ner sig under dagen
men nu måste de klara sig med gyttja.
När vattennivån sjunker allt mer, tränger de ihop sig.
Irritationen stiger.
Varje dag krymper gyttjepölen ytterligare och flodhästarnas situation förvärras.
Bufflar söker brådskande efter vatten.
Lejonen är redan framme vid vattenhålet.
Men bufflarna drivs framåt av sitt desperata behov av färskt vatten.
De måste dricka varje dag.
Varje klunk är nu ett risktagande
men bufflarna har inget val.
Ju längre torkan fortgår, desto svagare blir bufflarna.
Oddsen ändras till lejonens fördel.
Elefanterna har kommit fram till sin flod.
Ingen annan är här eftersom den är torr.
Men elefanter kan hitta vatten där andra inte kan.
De använder sina snablar för att gräva hål i flodbäddens sand.
Deras enastående luktsinne
som gör att de kan hitta öppet vatten på flera kilometers avstånd
hjälper dem även att hitta platser
där det finns nära ytan.
I svår torka kan brunnarna de gräver bli deras livlina.
Prövningarna under torrperioden har alltid varit en del av livet
på Östafrikas slätter
men ju varmare jorden blir
och ju mer vatten vi förser oss med
desto fler och allvarligare blir torkorna.
Plattefloden i Nebraska, Nordamerika.
Varje år kommer prärietranor hit på sig väg över Amerika,
en av de sista stora förflyttningarna som görs av något djur.
Det är ett av deras viktigaste stopp.
Förr i tiden översvämmade floden prärien en dryg kilometer åt alla håll.
Det här var ett perfekt ställe för dem att äta och vila.
Nu har fördämningar av floden
och att vi tagit så stor del av vattnet
gjort att det inte finns mycket kvar till tranorna.
Men naturvårdare hanterar nu flodens flöde på ett sätt som
skapar de sandbankar som tranorna behöver.
Det är inte bara vi som behöver vatten,
men vi har möjligheten att se till att världens sötvatten fortsätter flöda
och det är bara vi som kan bestämma hur det ska fördelas.
Läs mer på ourplanet.com om vad vi behöver göra nu
för att sötvattnet ska fortsätta flöda.
Undertexter: Jessica Carleson