EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
For blot 50 år siden rejste vi endelig til månen.
For allerførste gang så vi ned på vores egen planet.
Siden da er Jordens befolkning mere end fordoblet.
Denne serie hylder de resterende natur-undere
og afslører, hvad vi må bevare
for at sikre, at mennesker og natur trives.
Skove.
Over halvdelen af Jordens træer, stedsegrønne som løvfældende,
står i disse store samlede områder.
For mange af os er de mystiske og mørke.
De er nøglen til vores klima og hjem for utallige unikke arter.
Vi har tidligere ødelagt dem uden tøven.
Men skove har en utrolig evne til at komme sig.
SKOVE
Dette er den sydlige kant af den boreale skov.
Den skov, der dominerer højt mod nord.
Mod øst strækker den sig over tusindvis af kilometer over Rusland,
og her midt om vinteren er der næsten helt stille,
som om den er tømt for alle dyr.
Men den huser et dyr så sjældent, at det næsten er mytisk.
En sibirisk tiger.
Der er færre end 600 af dem.
Dette er de mest nærgående optagelser af dem i naturen nogensinde.
En hantiger patruljerer et territorium på næsten 2.000 km2,
og det er den nødt til, hvis den skal finde nok bytte til
at holde sig i live i den lange vinter.
Dette er et fattigt område, hvor der er knaphed på føde af enhver art.
En fyrrekogle.
Pinjekernerne giver livsvigtig energi i vintermånederne.
Vildsvin er afhængige af disse kerner.
De må hurtigt videre, når de har fundet dem,
for de er selv føde for en tiger.
Denne gemmeleg udspiller sig på enorme områder i skoven,
da alle dyr søger efter de livsvigtige fyrretræsområder.
Krybskytteri har bragt den sibiriske tiger tæt på at uddø,
men siden 1980'erne er bestanden langsomt vokset.
Disse sjældne glimt afslører,
at deres fremtid stadig afhænger af de enorme skovområder, de kan jage i.
Den boreale skov strækker sig fra Rusland i øst
over Europa til Nordamerika.
Den består af 750 milliarder træer,
og den oplagrer over 40 % af Jordens kulstof,
så den er en afgørende faktor i kampen imod klimaforandringer.
Om vinteren er dagene så korte og temperaturen så lav,
at væksten går i stå.
Så højt nordpå kan skoven kun brødføde meget få dyr
sammenlignet med regnskove i troperne.
Mange er afhængige af det supplement, der kan findes i dens floder.
Både om foråret og som nu efteråret i det vestlige Alaska
svømmer laks fra havet
op ad floderne for at nå deres forfædres gydesteder.
Rejsen fra havet til skoven er
en af de største flytninger af næring fra ét habitat til et andet
noget sted på Jorden.
Fiskene er livsvigtig sæsonføde for alle de rovdyr, der bor i denne skov.
Hvidhovedede havørne bor her hele året og bygger rede nær floden.
Unge ørne stadig uden hvide hoveder
bruger de første år på at søge føde i skoven.
Men, som denne fireårige hun,
er de nu store nok til at prøve at få en plads ved floden.
I første omgang får hun kun de andres efterladte rester.
Og selv det kræver en kamp.
Hun må søge andre steder.
Den boreale skov er nok enorm,
men stedet, hvor laksene gyder, kendes af alle rovdyrene.
Når floderne fryser til, bliver konkurrencen endnu hårdere.
Denne ungfugl er heldig, men fangsten bemærkes straks.
Hun har dog en fordel.
Selv som unge er hunnerne større end hannerne.
Og her er størrelsen vigtig.
Som vinteren skrider frem
må unge som gamle udholde den bidende kulde.
Kan hun overleve, har hun fået en plads
i en af de største og barskeste skove på Jorden.
Lidt længere sydpå står de sidste kæmpefyr-skove.
For ikke længe siden voksede disse store træer i hele det vestlige nordamerika.
Nu er der kun 5 % af dem tilbage.
Her er forholdene ikke så barske.
Vinden bringer varm, fugtig luft ind fra Stillehavet,
så træerne kan vokse hele året.
Skjult i vegetationen på den fugtige skovbund
findes en myldrende underverden.
En ruhudet salamander.
Hvert forår får en mystisk trang den til
at vende tilbage til det vandhul, hvor den var haletudse.
Og det skal gå stærkt.
For der er mange andre som ham...
...med præcis samme tanke.
De søger alle en hun,
men det er ikke let at vandre mange hundrede meter i en gammel skov.
Der er hård konkurrence.
Og hunnen vil gerne i gang.
Når de er parret, hænger han på,
for det kan tage flere timer, før alle æggene er ude.
Andre hanner vil meget gerne afløse ham, hvis de kan.
Konkurrencen er så hård,
at hunnerne i midten af disse klumper
kan dø af mangel på ilt.
Men den første partner holder fast.
Om nogle uger udklækkes haletudserne.
Ikke et sekund for tidligt, for skoven er ved at forandre sig.
Når sommeren slutter, har solen stegt skoven så voldsomt,
at træerne er knastørre.
Hårde vinde styrer flammerne,
og temperaturen stiger til 700 grader Celsius.
Bagefter ser det fuldstændig ødelagt ud.
Vinden, der suser hen over den nu blotlagte skovbund,
skaber støvhvirvler af aske.
Jorden lader til at være tømt for liv.
Men skoven er langt fra død.
Efter blot få måneder spirer blomster og træer op ad jorden.
Mange ville faktisk ikke have spiret uden denne ilddåb.
Lys strømmer ned gennem de nu åbne trætoppe
og giver energi til et væld af nye vækster.
Ældre, veletablerede kæmpefyr-træer har overlevet
beskyttet af deres tykke, brandsikre bark.
Denne naturlige modstandskraft er afgørende for disse skoves velbefindende.
Men de fleste skove kan ikke komme sig af sig selv.
Mange hjælpes af dyr.
Træerne og deres beboere er afhængige af hinanden.
Intet sted er dette mere tydeligt end i Indiens vestlige Ghats.
Dette globalt vigtige habitat
indeholder en tredjedel af alle dyrearter fundet i Indien.
Løvehalemakak.
De spiser frugterne på mange forskellige træer,
og derved spreder de frøene, som kommer hele ud i deres afføring.
Men aberne når ikke langt omkring.
Hvis planterne skal sprede deres frø over store områder,
må de finde en anden transportform.
Vinger.
Store næsehornsfugle har et vingespænd på næsten to meter,
så de kan flyve langt omkring i jagten på føde.
Næsehornsfugle spiser frugt fra omkring 40 forskellige træer,
og de spreder de ufordøjelige frø overalt i de vestlige Ghats.
Så træet kan med fordel tiltrække næsehornsfuglenes opmærksomhed.
Fignerne smager godt nok godt, men de er faktisk næringsfattige,
så næsehornsfuglene må spise rigtig mange af dem.
Det kan være trættende.
Men det er ikke for alle.
Et enkelt frugtbærende figentræ tiltrækker mange næsehornsfugle.
Konkurrencen mellem dem er hård.
Denne luftkamp mellem hanner er aldrig blevet filmet før,
og formålet står ikke umiddelbart klart.
Måske slås fuglene simpelthen om føde,
men der lader til at være mere i det.
Vinderen kan vise sin styrke og sine færdigheder for besøgende hunner.
Hannerne er meget ivrige efter at indynde sig.
Det er særligt vigtigt for næsehornsfugle af få en god mage,
for når de først er sammen, holder forholdet mellem han og hun
resten af deres liv.
Skoven nyder også godt af disse kampe, for selv en besejret næsehornsfugl
spreder frø over store områder, imens han søger sit næste måltid.
Forholdet mellem træer og dyr i en skov er ikke altid så harmonisk.
Dette er Afrikas største skov, Miombo,
opkaldt efter et af de mest udbredte træer.
Den strækker sig over tusindvis af mil fra Angola i vest til Mozambique i øst.
Når tørtiden er på sit højeste,
tiltrækker Miombo dyr fra hele det sydlige Afrika.
Elefanter foretrækker græs, hvis de kan. Det er meget næringsrigt.
I mangel på græs spiser de af de rigelige mængder blade og grene i Miombo.
Men de er ikke de eneste sultne her.
Disse orme er selvfølgelig ikke orme, men sommerfuglelarver.
De klækkes samtidigt i enormt antal.
Og ligesom skoven får nye blade, går de til angreb.
De spiser så grådigt,
at de på blot seks uger bliver 40 gange større.
Når de er fuldt udvoksede, har denne kæmpehær
spist samtlige blade i skoven.
Men Miombo kommer sig.
Når larverne er væk, får træerne nye blade.
Denne friske føde tiltrækker så elefanter.
De er mindre kræsne end larverne.
De spiser alle dele af træet.
En sulten elefant kan tygge sig igennem 200 kg vegetation om dagen.
Men selv denne massakre har sine fordele.
Den former skoven på en måde, der hjælper et af Afrikas mest truede dyr.
Jagende hunde.
De ses oftest og lettest på græssletter.
Men faktisk foretrækker de at leve i disse åbne skove.
Vandrende elefanter åbner en skov,
og det tiltrækker de dyr, som er bytte for hundene.
For hundene er Miombo det perfekte jagtområde.
Den er også fremragende til at opfostre hvalpe i.
Hvalpene modtager de voksne efter en jagt med stor spænding.
Føde.
De første tre måneder tilbringer hvalpene under jorden.
Nu er de selvsikre nok til at være i det fri det meste af tiden.
Og som alle hvalpe leger de.
Det er vigtigt for ungerne,
for gennem leg skaber de sociale relationer,
som de får brug for, når de skal jage sammen som et hold.
Miombo har altid været vigtig for jagende hunde,
både som jagtområde og som fristed.
Det har aldrig været vigtigere for denne truede arts overlevelse end nu.
Men de overlever kun, hvis her er andre dyr,
der kan skabe det habitat, de behøver.
Madagascar har en skov, der helt domineres af de særeste træer.
Baobabber.
Øen har været isoleret i over 80 millioner år.
I al den tid har dens dyr og planter
udviklet sig til former, der er helt anderledes end andre steder.
Det gør skoven til en af de vigtigste på hele Jorden.
Dette er ikke en abe, men en fjern slægtning, en lemur,
og der findes mindst 40 forskellige slags,
som alle er enestående for Madagascar, og de er alle truede.
Lemurer er livsvigtige for skoven.
Uden dem kan visse træsorter ikke leve.
Skoven har endda sin egen helt særlige lemurjæger.
Det er Madagascars førende rovdyr,
og dens ankomst vækker bekymring.
De kan blive op til 1,5 meter lange,
og de ses meget sjældent i naturen.
Det er en fossa.
Det meste af året er fossaen alene,
men i parringssæsonen samles de på deres helt egen måde.
Alle modne hunner sætter sig i et særligt parringstræ.
5-6 hanfossaer har samlet sig i skoven under træet,
men hun er tydeligvis optaget.
Så en af hannerne efterlader sin fært.
Et visitkort for at vise, han var der.
Han må bare vente og se, om hun bemærker det.
Hendes nuværende besøg kan vare hele natten.
Mens de førende rovdyr er optaget, kan resten af skovens dyr
udføre deres natlige opgaver uforstyrret.
Det her er umodne vandrende blade, som er en art, der kun findes her.
Ingen ved, hvorfor de har denne utrolige form.
De spiser træsaft,
optager den del, de behøver, og udskiller resten som en sød væske,
der af og til meget smigrende også kaldes honningdug.
Honningdug er på sin side føde for en særlig art af små lemurer.
Den grå muselemur er kun 15 cm lang.
En af de mindste primater i verden.
Den er meget aktiv og behøver energirig føde.
Og selv om de søde dråber er meget lækre,
mætter de ikke meget.
Så hun lader ikke en eneste dråbe gå til spilde.
Hanfossaerne under træet venter stadig i kø.
Når hun har spist, hvad hun kan,
går hun tilbage i sikkerhed i sit redehul for at sove i dagtimerne.
Det ser ikke så godt ud på jorden omkring fossaernes parringstræ.
Parret ovenfor er tydeligvis stadig optaget.
Enten må han finde et andet parringstræ eller være meget tålmodig.
Men måske lykkes det ham slet ikke.
En tredjedel af Madagascars fossaer er forsvundet i de seneste 20 år
grundet menneskets fortsatte ødelæggelse af deres skove.
Siden dette blev optaget,
er denne skov og det enestående liv, den indeholdt, forsvundet fuldstændig.
Der er kun 3 % af Madagascars tørre skov tilbage.
Verden over har vi nu ødelagt
over halvdelen af de skove, der engang voksede på Jorden.
Vi mister ikke kun de dyr, der engang boede der,
vi ændrer også hele klodens klima.
Men får Jordens skove en chance, er de faktisk utroligt hårdføre.
Det måske bedste bevis på deres evne til at komme sig
kan ses på stedet for en af de største katastrofer.
Tjernobyl.
I 1986 eksploderede en af fire reaktorer på atomkraftværket Tjernobyl.
Det forvandlede denne utopiske fremtidsvision til en spøgelsesby.
Over 100.000 blev straks evakueret og vendte aldrig tilbage.
Nedfaldszonen blev erklæret ubeboelig i de næste 20.000 år.
Men trods strålingen er området kommet sig helt utroligt.
Inden for blot et årti
begyndte vegetationen at spire i den ødelagte by.
Efterhånden som skoven rejste sig igen, begyndte der at komme dyr til.
Først troede man, at det var sjældne gæster,
men det stod snart klart, at den tidligere by
blev beboet af et etableret og blomstrende dyreliv.
Inden for blot 20 år har forskere registreret bestande af dyr,
der ligner dem i Europas vildere områder.
Det er nu almindeligt at se rådyr, der vandrer igennem forstæderne.
Flokke af den truede Przewalski-hest
går nu frit rundt i den engang så travle by.
Det mest overraskende er måske
genkomsten af disse skoves førende rovdyr.
Ulve.
Jægere som dem vender kun tilbage,
hvis deres bytte og den omgivende skov også trives.
Nu har undersøgelser vist,
at der er syv gange så mange ulve inden for området som udenfor.
Intet ubeskyttet menneske
kan være her ret længe uden at komme i livsfare.
Men ved at få os fordrevet
har strålingen skabt et sted, hvor naturen kan vende tilbage.
Den dramatiske genkolonisering af Tjernobyl på blot 30 år
beviser skovenes ufattelige hårdførhed.
Hvis vi vælger at give skovene tid og plads, kan de igen dække Jorden
med mange af de store og varierede bestande af dyr og planter,
som vi for ganske nylig har berøvet dem.
En fremtid med mere skov er nøglen til Jordens modstandskraft.
Besøg ourplanet.com for at læse mere om, hvad vi må gøre for at genskabe skovene.
Tekster af: Pia C. Hvid