NETFLIX-DOKUMENTTISARJA
Siitä on vain 50 vuotta,
kun uskaltauduimme viimein kuuhun.
Katsoimme ensimmäistä kertaa kohti omaa planeettaamme.
Sen jälkeen maailman väkiluku on yli kaksinkertaistunut.
Tämä sarja juhlii jäljellä olevia luonnonihmeitä -
ja paljastaa, mitä meidän on suojeltava -
varmistaaksemme ihmisen ja luonnon kukoistamisen.
Metsät.
Yli puolet maailman aina- ja kesävihannista puista -
sijaitsee näissä mahtavissa rykelmissä.
Monet mieltävät ne mysteerisiksi ja synkiksi paikoiksi.
Ne ovat ilmastomme avaintekijä ja koti lukemattomille ainutlaatuisille lajeille.
Menneisyydessä olemme tuhonneet niitä empimättä.
Metsillä on silti hämmästyttävä kyky toipua.
METSÄT
Tämä on boreaalisen metsän eteläraja.
Tämä metsä hallitsee planeetan pohjoisimpia maita.
Se levittäytyy Venäjän halki kohti itää tuhansia kilometrejä.
Nyt, keskellä talvea, se on suurimmilta osin hiljainen,
eikä metsässä eläviä eläimiä juurikaan näe.
Mutta täällä asuu niin harvinainen eläin, että se on lähes myyttinen.
Siperiantiikeri.
Niitä on jäljellä alle 600 yksilöä.
Tämä on läheisintä kuvamateriaalia, mitä niistä on koskaan saatu luonnossa.
Siperiantiikeriuros vartioi lähes 2 000 neliökilometrin aluetta,
ja sen on tehtävä niin löytääkseen tarpeeksi saalistettavaa,
jotta se pysyy elossa pitkän talven ajan.
Tämä on köyhää seutua, jossa kaikki ravinto on vähäistä.
Männynkäpy.
Männyn siemenet tarjoavat elintärkeän energianlähteen talven ajaksi.
Villisika on riippuvainen siemenistä.
Niiden on syötävä vauhdissa,
koska ne itse ovat ruokaa tiikereille.
Tätä piiloleikkiä leikitään läpi laajan metsäalueen,
kun kaikki eläimet etsivät elintärkeitä männyn siemenpuita.
Salametsästys on ajanut siperiantiikerin sukupuuton partaalle,
mutta 1980-luvulta lähtien niiden määrä on alkanut hitaasti kasvaa.
Nämä harvinaiset kuvat paljastavat,
kuinka niiden tulevaisuus riippuu yhä laajasta metsäalueesta, jossa metsästää.
Boreaalinen metsä levittäytyy idästä Venäjältä -
Euroopan halki Pohjois-Amerikkaan.
Se koostuu 750 miljardista puusta -
ja varastoi yli 40 prosenttia maailman hiilidioksidista,
jonka vuoksi sillä on tärkeä rooli taistelussa ilmastonmuutosta vastaan.
Talven aikana päivät ovat niin lyhyet ja lämpötilat niin matalat,
että kasvu pysähtyy.
Näin kaukana pohjoisessa metsä elättää vain harvoja eläimiä -
tropiikin sademetsiin verrattuna.
Moni niistä on riippuvainen jokien tarjoamista lisäravinteista.
Läntisessä Alaskassa sekä keväisin että nyt syksyisin -
merestä lähtenyt lohi -
ui ylös jokia saavuttaakseen esi-isiensä kutupaikat.
Niiden matka merestä metsiin edustaa -
suurinta ravintoaineiden siirtymistä elinympäristöjen välillä maailmassa.
Kalat ovat korvaamatonta kausittaista ravintoa -
kaikille metsässä eläville petoeläimille.
Valkopäämerikotkat elävät täällä ympäri vuoden ja pesivät joen lähellä.
Nuoret kotkat, joiden päät eivät vielä ole valkoisia,
viettävät ensimmäiset vuotensa etsien ruokaa metsistä.
Mutta tämän nelivuotiaan naaran lailla -
ne ovat nyt tarpeeksi suuria koittaakseen onneaan joella.
Aluksi sille on tarjolla vain tähteitä toisten saaliista.
Ja niidenkin eteen on taisteltava.
Sen on etsittävä toisaalta.
Vaikka boreaalinen metsä onkin laaja,
kaikki petoeläimet tietävät paikat, joissa lohi kutee.
Jokien jäätyessä kilpailusta tulee entistäkin kiivaampaa.
Tällä nuorukaisella käy tuuri, mutta sen menestys huomataan heti.
Sillä on yksi etu.
Naaraat ovat uroksia suurempia jopa nuorina.
Ja täällä koolla on väliä.
Talven edetessä -
sekä nuorten että vanhojen on kohdattava jäätävän kylmyyden haasteet.
Jos naaras selviää, se on ansainnut elinpaikan -
yhdessä maailman suurimmista ja ankarimmista metsistä.
Hieman etelämpänä sijaitsevat viimeiset mammuttipetäjien metsiköt.
Taannoin nämä mahtavat puut kasvoivat läpi Pohjois-Amerikan luoteiskolkkien.
Nyt vain viisi prosenttia niistä on jäljellä.
Olosuhteet eivät ole yhtä ankarat täällä.
Tuulet tuovat lämmintä ja kosteaa ilmaa Tyyneltä valtamereltä,
joten puiden kasvukausi jatkuu läpi koko vuoden.
Metsän kostean aluskasvillisuuden joukossa piilottelee väkirikas alamaailma.
Länsirannikonsalamanteriuros.
Sillä on salaperäinen tarve joka kevät -
palata lammikkoon, jossa se kuoriutui nuijapäänä.
Mutta sen on liikuttava nopeasti,
koska muillakin sen kaltaisilla -
on sama tavoite.
Ne kaikki etsivät naaraita,
mutta vaeltaminen satoja metrejä vanhan metsän halki ei ole helppoa.
Kilpailu on kovaa.
Ja naaras odottaa innokkaana.
Se tarrautuu tiukasti naaraaseen,
koska naaraalla saattaa kestää tunteja vapauttaa kaikki munansa.
Toiset urokset syrjäyttävät sen innolla, jos vain voivat.
Kilpailu on niin kiivasta,
että naaraiden tiedetään hukkuneen hapenpuutteeseen -
näiden kiemurtelevien pallojen keskelle.
Mutta ensimmäinen partneri pysyy kiinni naaraassa.
Niiden nuijapäät kuoriutuvat muutaman viikon kuluttua.
Eikä yhtään liian myöhään, sillä metsä on muuttumassa dramaattisesti.
Kesän päätteeksi aurinko on paahtanut metsää niin intensiivisesti,
että se on kuivaa kuin ruuti.
Voimakkaat tuulet kuljettavat liekkejä,
ja lämpötilat nousevat 700 celsiusasteeseen.
Metsä vaikuttaa tuhoutuneen täysin sen jälkeen.
Tuuli haravoi metsän palanutta pohjakerrosta -
ja tekee tuhkasta pölypyörteitä.
Maaperä vaikuttaa täysin elottomalta.
Mutta metsä on kaikkea muuta kuin kuollut.
Vain parin kuukauden kuluessa -
kukat ja taimet nousevat maasta.
Moni niistä ei olisi oikeastaan edes itänyt ilman tulikastetta.
Valo virtaa läpi avautuneen latvuston -
ja tarjoaa energiaa uudelle kasvuaallolle.
Vanhemmat, vakiintuneet petäjät ovat selvinneet -
paksun, tulenkestävän kaarnansa suojissa.
Tämä luonnollinen kestävyys on elintärkeää metsien terveydelle.
Suurin osa metsistä ei kuitenkaan pysty toipumaan itse.
Monet niistä saavat apua eläimiltä.
Puut ja niiden asukkaat ovat riippuvaisia toisistaan.
Ja tämä on kaikkein ilmeisintä -
Intian Länsi-Ghateilla.
Tämä maailmanlaajuisesti tärkeä elinympäristö -
on koti yli kolmannekselle kaikista Intian eläinlajeista.
Partamakakeja.
Ne syövät kaikenlaisten puiden hedelmiä -
ja siten levittävät niiden siemeniä,
jotka selviävät vahingoittumattomia niiden ulosteessa.
Mutta vain harva apina matkustaa kovin kauas.
Jos kasvit haluavat levittää siemenensä laajalle alueelle,
ne tarvitsevat toisenlaisen kuljetustavan.
Siivet.
Keisarisarvinokkien siivet ovat halkaisijaltaan jopa kaksimetriset.
Niiden ansiosta lintu voi kulkea pitkiä matkoja ravintoa etsiessään.
Keisarisarvinokat syövät noin 40 eri puun hedelmiä -
ja kuljettavat niiden sulamattomat siemenet kaikkialle Länsi-Ghateilla.
Puille on siis hyötyä sarvinokkien houkuttelusta.
Viikunat, vaikka ovatkin maittavia,
eivät ole kovin ravintorikkaita,
joten sarvinokkien on syötävä niitä suuria määriä.
Urakka saattaa uuvuttaa.
Mutta se ei ole silkkaa ruusuilla tanssimista.
Yksi hedelmällinen viikunapuu houkuttelee paikalle useita sarvinokkia.
Niiden välinen kilpailu on intensiivistä.
Tällaista kahden uroksen välistä ilmataistelua ei ole kuvattu ennen,
eikä sen tarkoitusta ymmärretä täysin.
Saattaa olla, että linnut vain kinastelevat ruuasta.
mutta syynä vaikuttaa olevan muukin.
Voittaja esittelee sen avulla voimiaan ja kykyjään vieraileville naaraille.
Uroksia näyttää selvästi kiinnostavan niiden suosio.
Sopiva pariutuminen on erittäin tärkeää sarvinokille,
sillä uroksen ja naaraan välinen side -
kestää läpi koko niiden elämän.
Metsäkin hyötyy näistä kinasteluista,
sillä hävinnytkin sarvinokka -
levittää siemeniä laajalle alueelle seuraavaa ruokapaikkaa etsiessään.
Puiden ja metsän eläinten välinen suhde -
ei aina ole niin harmoninen.
Tämä on Afrikan suurin metsä, Miombo,
joka on nimetty yhden sen yleisimmän puun mukaan.
Se levittäytyy yli 1 600 kilometrin alueelle -
Angolasta lännessä Mosambikiin idässä.
Kuivan kauden huipulla -
Miombo houkuttelee eläimiä kaikkialta eteläisestä Afrikasta.
Norsut suosivat ravintorikasta ruohoa, jos sitä on tarjolla.
Kun sitä ei ole, ne kiertelevät Miombon runsaslukuisilla lehdillä ja oksilla.
Mutta ne eivät ole ainoat nälkäiset täällä.
Nämä matomaiset mopanekehrääjät eivät toki ole matoja, vaan toukkia.
Ne kuoriutuvat yhtäaikaisesti runsaslukuisina.
Ja juuri, kun metsä alkaa kasvattaa uusia lehtiään -
ne hyökkäävät.
Ne syövät niin raivokkaasti,
että vain kuuden viikon aikana ne kasvavat 40-kertaisiksi.
Täysikasvuiseksi kehityttyään tämä miljoonapäinen armeija -
on ahminut koko metsän lehvistön.
Mutta Miombo palaa ennalleen.
Kun toukat lähtevät,
puut kasvattavat toiset lehdet.
Tämä tuore herkkupöytä houkuttelee norsuja.
Ne eivät ole yhtä nirsoja kuin toukat;
ne syövät puun jokaisen osan.
Nälkäinen norsu saattaa maiskuttaa 200 kiloa kasvillisuutta päivässä.
Mutta jopa tällä tuholla on hyötynsä.
Se tekee metsiköstä suotuisamman eräälle Afrikan uhanalaisimmista eläimistä.
Hyeenakoiria.
Niitä näkee useimmin ja helpoimmiten ruohotasangoilla.
Mutta nämä avoimet metsät ovat oikeasti niiden lempielinympäristö.
Kiertävät norsut avaavat metsää,
joka houkuttelee eläimiä, joita koirat saalistavat.
Miombo-metsä on täydellinen metsästysmaa koirille.
Se on myös loistava paikka kasvattaa pentuja.
Pennut tervehtivät metsästysretkeltä palaavia aikuisia innokkaina.
Ruokaa.
Pennut viettävät ensimmäiset kolme kuukauttaan suojassa maan alla.
Nyt ne ovat tarpeeksi itsevarmoja -
viettämään suurimman osan ajastaan ulkona.
Ja silloin, kuten kaikki pennut, ne pitävät hauskaa.
Leikkiminen on nuorukaisille tärkeää,
koska siten ne luovat sosiaalisia siteitä,
joita ne tarvitsevat alkaessaan metsästämään ryhmänä.
Miombo on aina ollut hyeenakoirille tärkeä -
sekä metsästys- että turvapaikkana.
Koskaan aiemmin ei ole ollut yhtä tärkeää, että tämä uhanalainen laji selviytyy.
Mutta ne selviytyvät vain, jos metsän muut olennot -
luovat sen tarvitseman elinympäristön.
Madagaskarissa on metsä,
jota hallitsee yksi oudoimmista puulajeista.
Apinanleipäpuita.
Saari on ollut eristyksissä yli 80 miljoonaa vuotta.
Tuona suunnattoman pitkänä aika sen eläimet ja kasvit -
ovat kehittyneet tavoilla, joita ei tapaa muualla.
Tämän vuoksi ne ovat eräitä maailman kallisarvoisimmista metsistä.
Tämä ei ole apina vaan niiden kaukainen sukulainen, maki,
joita on ainakin 40 eri lajia,
jotka kaikki esiintyvät vain Madagaskarissa ja ovat uhanalaisia.
Lemurit ovat metsälle elintärkeitä.
Jotkin puulajit eivät selviä ilman niitä.
Metsässä asuu jopa makin metsästykseen erikoistunut eläin.
Se on Madagaskarin johtava peto,
ja sen läheisyys on huolen aihe.
Ne voivat kasvaa puolentoista metrin pituisiksi,
ja niitä näkee harvoin luonnossa.
Fossa.
Suurimman osan vuodesta fossat elävät yksin,
mutta kiima-aikana ne kerääntyvät yhteen omintakeisella tavalla.
Sukukypsät naaraat majoittuvat erityisiin parittelupuihin.
Puoli tusinaa fossaa on kerääntynyt sen alapuolelle,
mutta sillä on selvästi kiireitä.
Siksi yksi uroksista merkkaa paikan hajullaan.
Käyntikortti, joka muistuttaa sen vierailusta.
Uroksen on vain odotettava alhaalla ja odottaa, huomaako naaras.
Parittelu saattaa jatkua läpi yön.
Kun suurpedoilla on muuta puuhaa, metsän muut eläimet -
voivat elää normaalia yöelämäänsä häiriöttä.
Näitä lehtihyönteisen poikasia löytyy vain Madagaskarista.
Syytä niiden epätavalliseen ulkomuotoon ei tunneta.
Ne syövät puun mahlaa,
josta ne sulattavat tarvitsemansa ja erittävät loput makeana nesteenä,
joka tunnetaan imarrellen nimellä mesikaste.
Ja mesikaste on ruokaa erityiselle pienelle makilajille.
Tämä harmaa hiirimaki on pituudeltaan vain 15 senttiä -
tehden siitä yhden maailman pienimmistä kädellisistä.
Se on todella aktiivinen ja tarvitsee energiarikasta ruokaa.
Ja vaikka sokeritipat ovatkin herkullisia,
ne eivät ole ovin ravitsevia.
Se ei siis anna tipankaan mennä hukkaan.
Urosfossat odottavat yhä vuoroaan puun alla.
Joten syötyään itsensä kylläiseksi,
se vetäytyy pesäkolonsa suojiin -
nukkumaan päivän ajaksi.
Asiat eivät ole kummoisesti maassa -
fossien parittelupuun ympärillä.
Yläpuolella oleva pari on selvästi yhä kiireinen.
Uroksen on löydettävä toinen parittelupuu tai oltava todella kärsivällinen.
Mutta se saattaa myös epäonnistua täysin.
Kolmannes Madagaskarin fossista on kadonnut viimeisen 20 vuoden aikana,
koska ihminen on jatkuvasi tuhonnut niiden metsiä.
Näiden kuvien ottamisen jälkeen -
tämä metsä ainutlaatuisine asukkaineen -
on kadonnut täysin.
Madagaskarin kuivista metsistä on jäljellä vain kolme prosenttia.
Maailmanlaajuisesti olemme nyt tuhonneet -
yli puolet metsistä, jotka joskus kukoistivat planeetallamme.
Emme siten menetä vain niissä kerran asuneita eläimiä,
vaan muutamme myös koko maailman ilmastoa.
Mutta mahdollisuuden saadessaan planeettamme metsät -
ovat lähes uskomattoman sitkeitä.
Niiden elpymiskyvyn näkee kenties parhaiten -
yhdellä aikamme pahimmista onnettomuuspaikoista.
Tšernobyl.
Vuonna 1986 yksi Tšernobylin ydinvoimalan neljästä reaktorista räjähti.
Se muutti tämä utooppisen mielikuvan tulevaisuudesta aavekaupungiksi.
Yli 100 000 ihmistä evakuoitiin välittömästi, ilman takeita paluusta.
Laskeuma-alue julistettiin asuinkelvottomaksi 20 000 vuoden ajaksi.
Alue on kuitenkin toipunut merkittävästi säteilystä riippumatta.
Vuosikymmenessä -
kasvillisuus alkoi itää kaupungin raunioissa.
Ja metsien palatessa myös eläimiä alkoi esiintyä alueella.
Aluksi näiden luultiin olevan harvinaisia vierailijoita,
mutta pian kävi ilmi, että entistä kaupunkia -
asutti vakiintunut ja menestyvä eläinten yhteisö.
Vain 20 vuoden aikana alueella on havaittu eläinkantoja,
jotka muistuttavat Euroopan villeimmillä alueilla esiintyviä.
Vaeltavat metsäkauriit ovat nyt tavallinen näky kaupungin lähiöissä.
Uhanalaisten przewalskinhevosten laumat -
kulkevat vapaasti alueella, jossa ennen oli kiireinen kaupunki.
Kenties yllätyksellisintä -
on suurpetojen palaaminen näihin metsiin.
Susia.
Tällaiset metsästäjät palaavat vain,
jos saaliseläimet ja niiden ympäröimä metsä kukoistavat.
Nykyisten tutkimusten mukaan -
eristetyllä alueella on seitsemän kertaa enemmän susia kuin sen ulkopuolella.
Suojavarukseton ihminen -
ei voi viipyä alueella kauaa ilman kuolemanvaaraa.
Mutta ajaessaan meidät ulos,
säteily on luonut tilan, johon luonto voi palata.
Tšernobylin dramaattinen uudelleenasutus vain 30 vuoden aikana -
on todiste metsien uskomattomasta sitkeydestä.
Jos annamme metsille tilaa ja aikaa,
ne voisivat peittää maapallon jälleen -
rikkailla ja monipuolisilla eläin- ja kasviyhteisöillä,
jotka me olemme siltä viime aikoina vieneet.
Metsärikas tulevaisuus on avaintekijä planeettamme sinnikkyyden takaamiseen.
Sivustolla ourplanet.com voit oppia,
mitä meidän tulee tehdä nyt palauttaaksemme metsämme.
Tekstitys: Vesa Puosi