EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Det er bare 50 år siden
vi endelig våget oss opp til månen.
For aller første gang ser vi tilbake på vår egen planet.
Siden den gang har folketallet mer enn doblet seg.
Denne serien vil feire undrene i naturen som fortsatt er her,
og avdekke hva vi må bevare
for å sikre at menneskene og naturen trives.
Skoger.
Over halvparten av verdens trær, eviggrønne og løvfellende,
befinner seg i disse store ansamlingene.
For mange av oss er dette mystiske og mørke steder.
De er avgjørende for klimaet, og det bor utallige enestående arter der.
Tidligere har vi ødelagt dem uten å nøle.
Men skoger har en forbausende evne til å komme seg igjen.
SKOGER
Dette er den sørlige enden av den boreale skogen,
skogen som det fins mest av lengst nord.
Den strekker seg mange tusen kilometer østover gjennom Russland,
og nå, midt på vinteren, er den stort sett stille.
Det er tilsynelatende ingen dyr her av noe slag.
Men dette er hjemmet til et dyr som er så sjeldent at det nesten er mytisk.
En sibirtiger.
Det fins mindre enn 600 av dem.
Disse bildene er så tett man har kommet på dem i naturen så langt.
En sibirtigerhann patruljerer et område på nesten 2 000 kvadratkilometer,
og det må den gjøre om den skal finne nok byttedyr
til å holde seg i live gjennom den lange vinteren.
Dette er et øde landskap der all typer mat er knapp.
En furukongle.
Pinjekjerner gir viktig energi i vintermånedene.
Villsvin avhenger av disse kjernene.
De må plukke dem raskt med seg,
for de er selv mat for en tiger.
Denne gjemmeleken foregår over enorme skogsområder,
når alle dyrene leter etter de livgivende furubestandene.
Sibirtigeren var på randen av utryddelse på grunn av ulovlig jakt,
men siden 1980-tallet har antallet sakte vokst.
Disse sjeldne glimtene viser
at fremtiden deres fortsatt avhenger av enorme skogområder som de kan jakte i.
Den boreale skogen strekker seg fra Russland i øst,
tvers over Europa, til Nord-Amerika.
Den inneholder 750 milliarder trær,
og den lagrer mer enn 40 prosent av verdens karbon,
noe som gjør den til et viktig element i kampen mot klimaendringene.
Om vinteren er dagene så korte og temperaturen så lav,
at ingenting vokser.
Så langt nord kan skogen holde liv i svært få dyr
sammenlignet med regnskogen i tropene.
Mange er avhengige av tilleggsføden som finnes i elvene.
Både om våren og høsten i Vest-Alaska
svømmer laks som har forlatt havet,
oppover elvene til sine forfedres gyteområde.
Reisen deres fra havet til skogen representerer
den største overføringen av næringsstoffer fra ett habitat til et annet
noe sted på jorden.
Fisken er viktig mat på denne årstiden
for alle rovdyrene som lever i denne skogen.
Hvithodehavørn lever her hele året og har rede i nærheten av elven.
Unge ørner, som fortsatt ikke har hvite hoder,
bruker de første årene på å lete etter mat i skogen.
Men som med denne fire år gamle hunnen,
er de nå store nok til å prøve å oppnå en plass ved elven.
I starten får hun bare tak i bitene de andre etterlater.
Og hun får ikke engang dem uten en kamp.
Hun må lete et annet sted.
Den boreale skogen er kanskje stor,
men stedene der laksen gyter er kjent for alle rovdyrene.
Når isen begynner å legge seg på elven, blir konkurransen enda mer intens.
Denne ungfuglen er heldig, men suksessen hennes blir lagt merke til.
Hun har én fordel.
Selv når de er unge er hunnene større enn hannene.
Og her er størrelsen viktig.
I løpet av vinteren
må både unge og gamle takle utfordringen fra den intense kulden.
Hvis hun kan overleve, vil hun ha oppnådd en plass
i en av de største og tøffeste skogene på jorden.
Litt lenger sør står den siste av de store redwoodskogene.
For ikke lenge siden vokste disse trærne i hele den nordvestlige delen av Amerika.
Nå er det bare fem prosent av dem igjen.
Her er forholdene mindre krevende.
Vinden tar med seg varm, fuktig luft fra Stillehavet.
Det gjør at trærne kan vokse året rundt.
Skjult i vegetasjonen i den fuktige skogbunnen
finnes det en stor og mangfoldig underverden.
En Taricha granulosa-hannsalamander.
Hver vår drives han av en mystisk lengsel
etter å vende tilbake til dammen der han ble klekket som et rumpetroll.
Og han må komme seg dit fort.
For det fins mange andre som ham...
...med akkurat samme idé.
Alle leter etter en hunn,
men å gå gjennom mange hundre meter med urskog er ikke lett.
Det er stor konkurranse.
Og hunnen er ivrig etter å komme i gang.
Når de er sammen, holder han seg fast,
for det kan ta flere timer før hun har lagt alle eggene sine.
Andre hanner er ivrige etter å bli kvitt ham om de kan.
Konkurransen er så voldsom
at hunner som befant seg midt i disse buktende nøstene,
har druknet på grunn av mangel på luft.
Men den første partneren holder seg fast.
Rumpetrollene blir klekket om noen uker.
Og ikke et øyeblikk for tidlig, for skogen vil snart endre seg dramatisk.
På slutten av sommeren har solen skint så intenst på trærne
at de er knusktørre.
Kraftig vind driver flammene fremover,
og temperaturen øker til 700 grader celsius.
Ettervirkningene er tilsynelatende en total ødeleggelse.
Vinden som feier over skogbunnen som nå er blottlagt,
lager støvvirvler av aske.
Det ser ikke ut til å være noe levende på bakken.
Men skogen er lang fra død.
I løpet av bare et par måneder
vil blomster og frøplanter av trær komme opp fra bakken.
Mange av dem ville faktisk ikke ha spiret uten en ilddåp.
Lyset som strømmer ned gjennom de nå åpne trekronene,
gir energi til en ny bølge av vekst.
De eldre, godt etablerte redwoodtrærne har overlevd,
beskyttet av den tykke, brannsikre barken.
Denne naturlige motstandsdyktigheten er avgjørende for at skogen skal overleve.
Men de fleste skoger kan ikke komme seg på egen hånd.
Mange får hjelp fra dyrene med å komme seg.
Trærne og de som bor i dem, er avhengige av hverandre.
Og ingen andre steder er denne avhengigheten tydeligere
enn i Indias Vest-Ghat.
Dette habitatet av global betydning
inneholder en tredjedel av alle dyreartene som finnes i India.
Skjeggaper.
De lever av fruktene fra mange typer trær,
og på denne måten sprer de frøene
som vil komme uskadet ut i avføringen deres.
Men få aper beveger seg særlig langt.
Hvis plantene skal spre frøene over store avstander,
trenger de en annen type transport.
Vinger.
Storhornfugler har et vingespenn på nesten to meter,
og det gjør det mulig for fuglene å bevege seg langt i jakten etter mat.
Storhornfugler lever av fruktene på rundt 40 forskjellige trær
og transporterer de ufordøyelige frøene de inneholder
over hele Vest-Ghat.
Så trærne tjener på å tiltrekke seg fuglenes oppmerksomhet.
Selv om fikenene smaker godt,
er de faktisk ikke særlig næringsrike,
så storhornfuglene må spise store mengder av dem.
Det kan være slitsomt.
Men det er ikke fritt frem for alle.
Ett fikentre med frukter tiltrekker seg svært mange fugler.
Konkurransen mellom dem er intens.
Denne turneringen i luften mellom hannene har aldri blitt filmet før.
Man forstår ikke egentlig formålet med den.
Det kan være at fuglene bare krangler om maten,
men det ser ut til å være mer enn det.
Vinneren får demonstrert styrken og ferdighetene sine
for hunnene som kommer.
Hannene virker i hvert fall ivrige etter å innynde seg
Det er spesielt viktig for storhornfuglene å finne en god partner,
for når de har etablert seg, vil båndet mellom hannen og hunnen
vare livet ut.
Skogen har også utbytte av disse kranglene
for selv en beseiret storhornfugl
vil spre frøene over store områder mens den leter etter neste måltid.
Forholdet mellom trær og dyr i en skog
er ikke alltid så harmonisk.
Dette er Afrikas største skog, Miombo,
oppkalt etter et av de vanlige trærne i den.
Den strekker seg over 1 600 kilometer,
fra Angola i vest til Mosambik i øst.
Midt under den tørre årstiden
tiltrekker Miombo seg dyr fra hele det sørlige Afrika.
Elefanter foretrekker gress om de kan få det. Det er svært næringsrikt.
Når det ikke fins,
spiser de av den store mengden blader og greiner som fins i Miombo.
Men de er ikke de eneste som er sultne her.
Disse mopanemarkene
er selvsagt ikke mark, men larver.
De klekkes samtidig i store antall.
Og akkurat idet de nye bladene springer ut i skogen,
starter de angrepet sitt.
De spiser så grådig
at på bare seks uker har de blitt 40 ganger større.
Når de er fult utviklet, vil denne hæren på mange millioner
ha fjernet alt løvverket i skogen.
Men Miombo gjenoppstår.
Når larvene er borte,
kan trærne produsere en ny bladvekst.
Denne nye overfloden tiltrekker seg så elefantene.
De er ikke så kresne som larvene.
De spiser alle deler av treet.
Og en sulten elefant kan komme seg gjennom 200 kilo med planter på én dag.
Men selv denne ødeleggelsen har sine fordeler.
Den former skogen på en måte som hjelper et av Afrikas mest truede dyr.
Den afrikanske villhunden.
Man får oftest og lettest øye på dem på gressletter.
Men de foretrekker faktisk disse åpne skogene.
Beitende elefanter åpner en skog,
og det tiltrekker dyr som hundene jakter på.
For hundene er Miomboskogen et perfekt jaktområde.
Det er også et utmerket sted å oppfostre valper.
Valpene hilser de voksne som kommer tilbake fra jakt
med stor begeistring.
Mat.
De tre første månedene av en valps liv tilbringes under bakken.
Nå er de selvsikre nok
til å være ute i det fri mye av tiden.
Og da har de det gøy, akkurat som alle valper.
Lek er viktig for ungene,
for når de gjør det, etableres de sosiale båndene
de trenger når de begynner å jakte sammen som et lag.
Miombo har alltid vært viktig for villhundene,
både som et sted å finne byttedyr og som et tilfluktssted.
Den har aldri vært viktigere
for denne truede artens overlevelse enn den er nå.
Men de vil bare overleve hvis de andre skapningene er her
og lager det naturlige miljøet de trenger.
Madagaskar har en skog
som på en helt enestående måte domineres av et underlig tre.
Baobabtrær.
Øya har vært isolert i over 80 millioner år.
I løpet av den enorme tidsperioden har dyrene og plantene
utviklet seg til former som er svært annerledes enn andre steder.
Dette gjør den til en av de mest verdifulle skogene på planeten.
Dette er ikke en ape, men en fjern slektning, en lemur.
Det finnes minst 40 forskjellige typer lemurer.
Alle finnes bare på Madagaskar, og alle er utrydningstruet.
Lemurer er viktige for skogen.
Uten dem er det noen treslag som ikke kan overleve.
Skogen har til og med sin egen, spesialiserte lemurjeger.
Det er Madagaskars topprovdyr,
og dens tilstedeværelse gir grunn til bekymring.
De kan vokse til en lengde på en og en halv meter,
og man ser den sjelden i vill tilstand.
Det er en fossa.
Mesteparten av året er fossaene alene,
men under paringstiden samles de på en veldig særegen måte.
Hver kjønnsmodne hunn slår seg ned i et spesielt paringstre.
Omtrent seks hannfossaer har samlet seg i skogen under det,
men hun er helt klart opptatt.
Så en av hannene etterlater duften sin.
Et visittkort, bare for å vise at han har vært der.
Han må bare vente og se om hun legger merke til det.
Hennes nåværende møte kan vare hele natten.
Når topprovdyrene er opptatt, kan resten av dyrene i skogen
uforstyrret gjøre det de pleier om natten.
Dette er umodne bladinsekter, en art som bare finnes her på Madagaskar.
Hvorfor de har denne usedvanlige formen, er det ingen som vet.
De lever av sevje.
De absorberer den delen de trenger og skiller ut resten som en søt væske
som av og til kalles honningdugg, kanskje en pen måte å si det på.
Honningduggen blir deretter til mat for en bestemt art av små lemurer.
Den grå muselemuren er bare 15 centimeter lang
og er en av verdens minste primater.
Den er veldig aktiv og trenger energirik mat.
Og selv om sukkerdråpene helt klart er nydelige,
gir de ikke mye næring.
Så hun lar ikke én eneste dråpe gå til spille.
Hannfossaene under henne venter fremdeles på sin tur.
Så etter å ha spist alt hun kan,
trekker hun seg tilbake til tryggheten i redehullet sitt
for å sove gjennom dagen.
Det ser ikke like lyst ut på bakken
rundt fossaens paringstre.
Paret der oppe er helt klart opptatt fremdeles.
Han må enten finne seg et nytt paringstre, eller være svært tålmodig.
Men han kan mislykkes fullstendig.
En tredjedel av fossaene på Madagaskar har forsvunnet de siste 20 årene.
Det er et resultat av at mennesker fortsetter å ødelegge skogene deres.
Etter at dette ble filmet,
har denne skogen og det enestående livet som en gang var her,
forsvunnet fullstendig.
Bare tre prosent av Madagaskars monsunskog er igjen.
Over hele verden har vi nå ødelagt
over halvparten av skogene som en gang vokste på planeten vår.
Vi mister ikke bare dyrene som en gang levde i dem,
vi endrer også klimaet på hele kloden.
Men hvis skogene på planeten får sjansen,
er de nesten utrolig motstandsdyktige.
Det beste beviset vi har på deres evne til å komme seg,
kan kanskje ses der en av våre største katastrofer fant sted.
Tsjernobyl.
En av de fire reaktorene ved kjernekraftverket eksploderte i 1986.
Det gjorde denne utopiske visjonen av fremtiden om til en spøkelsesby.
Over 100 000 mennesker ble umiddelbart evakuert
og vendte aldri tilbake.
Nedfallsområdet ble erklært ubeboelig i de neste 20 000 årene.
Men til tross for strålingen har skogen kommet seg på en bemerkelsesverdig måte.
Etter bare ti år
begynte vegetasjonen å spire i den ødelagte byen.
Og etter hvert som skogen igjen slo rot, begynte dyrene å dukke opp.
Til å begynne med trodde man at dette var sjeldne gjester,
men det ble raskt klart at det i den tidligere byen
befant seg et etablert og frodig samfunn av ville dyr.
Etter bare 20 år har vitenskapen registrert en dyrebestand
som ligner den som finnes i de villere delene av Europa.
Det er nå vanlig å se rådyr som vandrer gjennom forstedene.
Flokker av den utrydningstruede przewalskihesten
vandrer nå fritt i hele den tidligere så travle byen.
Det mest oppsiktsvekkende er vel
at topprovdyrene i disse skogene har dukket opp igjen.
Ulver.
Slike jegere kommer bare tilbake
hvis byttedyrene og den omkringliggende skogen også trives.
Undersøkelser viser nå
at det er sju ganger flere ulver innenfor eksklusjonssonen enn utenfor.
Et menneske uten beskyttelse
kan ikke bli her lenge uten å sette seg i livsfare.
Men ved å drive oss ut
har strålingen skapt et område som dyrene kunne komme tilbake til.
Den dramatiske rekoloniseringen av Tsjernobyl på bare 30 år
er et bevis på skogens usedvanlige motstandsdyktighet.
Hvis vi velger å gi skogene tid og rom,
kan de på nytt dekke jorden
med mange av de frodige og varierte dyre- og plantesamfunnene
som vi helt nylig har tatt fra den.
En fremtid med med mer skog er avgjørende for planetens motstandsdyktighet.
Besøk ourplanet.com
for å finne ut hva vi må gjøre nå for å gjenopprette skogene.
Tekst: Håkon Jordheim