‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Cu doar 50 de ani în urmă,
‎ne-am aventurat, în sfârșit, spre Lună.
‎Pentru prima dată, ne-am uitat în urmă ‎spre planeta noastră.
‎De atunci, populația s-a dublat.
‎Această serie va celebra minunile naturale ‎care ne-au rămas
‎și va dezvălui ce trebuie să protejăm
‎pentru ca natura și omenirea ‎să înflorească.
‎Pădurile.
‎Peste jumătate ‎din totalul coniferelor și foioaselor
‎se regăsesc ‎în aceste adunări impresionante.
‎Pentru mulți dintre noi, ‎sunt locuri misterioase și tenebroase.
‎Sunt vitale pentru clima noastră ‎și găzduiesc numeroase specii unice.
‎În trecut, le-am distrus fără ezitare.
‎Însă pădurile au o abilitate uimitoare ‎de a se reface.
‎PĂDURI
‎Acesta este punctul sudic al taigalei...
‎Pădurea care domină nordul îndepărtat.
‎Se întinde spre est, de-a lungul Rusiei, ‎pe mii de kilometri,
‎iar acum, în toiul iernii, ‎este tăcută în mare parte.
‎Pare a fi lipsită de orice viețuitoare.
‎Dar aici trăiește un animal atât de rar, ‎încât aproape că e mitic.
‎Tigrul siberian.
‎Mai există mai puțin de 600 de exemplare.
‎Acestea sunt cele mai intime imagini ‎surprinse cu ei în sălbăticie.
‎Un tigru siberian mascul patrulează ‎un teritoriu de circa 2.000 kmp,
‎fiindcă trebuie să găsească destulă hrană
‎pentru a supraviețui iernii lungi.
‎Este un ținut dezolant, unde hrana ‎de orice fel este la mare căutare.
‎Un con de pin.
‎Semințele de pin sunt o sursă vitală ‎de energie în lunile de iarnă.
‎Mistreții se bazează pe aceste semințe.
‎Dar trebuie să le mănânce și să fugă,
‎deoarece ei înșiși sunt hrana tigrului.
‎Acest joc de-a v-ați ascunselea ‎se întinde pe zone vaste din pădure,
‎fiindcă toate animalele caută ‎conurile dătătoare de viață.
‎Braconajul adusese adus tigrul siberian ‎în pragul dispariției,
‎dar, din anii 1980, ‎populația lor a început să crească încet.
‎Aceste imagini rare ne dezvăluie
‎faptul că viitorul lor încă depinde ‎de zonele vaste în care pot vâna.
‎Taigaua se întinde din Rusia în est,
‎de-a lungul Europei, ‎până în America de Nord.
‎Conține 750 de miliarde de arbori
‎și ascunde peste 40% din rezerva ‎globală de carbon,
‎fiind un element crucial în lupta ‎împotriva schimbărilor climatice.
‎Pe timp de iarnă, zilele sunt atât ‎de scurte și temperaturile, atât de joase,
‎încât nimic nu mai crește.
‎În zonele din nordul îndepărtat, ‎taigaua nu poate găzdui tot atâtea animale
‎precum pădurea tropicală.
‎Multe dintre ele depind ‎de hrana oferită de râuri.
‎În vestul statului Alaska, ‎primăvara, dar și toamna,
‎somonii care au părăsit oceanul
‎înoată în amonte, ‎spre zonele unde vor depune icrele.
‎Călătoria lor ‎din mare în pădure reprezintă
‎cel mai mare transfer de substanțe ‎nutritive dintr-un habitat într-altul
‎din orice colț al lumii.
‎Peștii sunt o hrană de sezon vitală
‎pentru animalele de pradă din taiga.
‎Codalbii-americani trăiesc aici tot timpul ‎anului și își fac cuiburi lângă râu.
‎Vulturii tineri, ‎cărora le lipsește podoaba albă,
‎își petrec primii ani ‎căutând hrană în pădure.
‎Dar, la fel ca această femelă ‎de patru ani,
‎ajung la vârsta la care pot încerca ‎să-și asigure un loc pe râu.
‎La început, trebuie să se mulțumească ‎cu resturile lăsate de alții.
‎Și nici de acestea nu are parte ‎fără o luptă.
‎Trebuie să caute în altă parte.
‎Taigaua are o întindere vastă,
‎dar locurile unde își depun icrele ‎somonii sunt știute de toți prădătorii.
‎Când râul îngheață, ‎competiția devine și mai acerbă.
‎Această tânără e norocoasă, ‎dar succesul ei e remarcat imediat.
‎Ea are un avantaj.
‎Femelele, chiar și cele tinere, ‎sunt mai mari decât masculii.
‎Iar aici, mărimea contează.
‎Pe măsură ce iarna avansează,
‎și cei tineri, și cei bătrâni ‎trebuie să înfrunte gerul năprasnic.
‎Dacă poate supraviețui, ‎își va fi câștigat un loc
‎într-una dintre cele mai mărețe și aspre ‎păduri din lume.
‎Mai la sud, se regăsește una dintre ‎ultimele mari păduri de sequoia gigantică.
‎Acum ceva vreme, acești arbori măreți ‎creșteau de-a lungul Cascadiei.
‎Acum, au mai rămas doar 5% dintre ei.
‎Aici, condițiile sunt mai prielnice.
‎Iarna aduce aer umed și cald ‎dinspre Pacific,
‎iar copacii pot crește tot timpul anului.
‎În vegetația de pe solul umed al pădurii
‎se ascunde o lume bogată în viețuitoare.
‎Un triton-de-California mascul.
‎În fiecare primăvară, el e condus ‎de o pornire misterioasă
‎să se întoarcă în balta ‎unde a eclozat ca mormoloc.
‎Și trebuie să ajungă repede acolo.
‎Fiindcă există mulți alții ca el,
‎cu exact aceeași idee.
‎Cu toții caută o femelă,
‎însă nu e ușor să străbați ‎sute de metri de desiș.
‎Competiția e acerbă.
‎Iar femela e nerăbdătoare ‎să se pună pe treabă.
‎Odată împerecheați, el se agață bine,
‎deoarece femela poate depune ouăle ‎și pe parcurs de câteva ore.
‎Ceilalți masculi sunt hotărâți ‎să-l dea la o parte, dacă pot.
‎Lupta este atât de aprigă,
‎încât femelele ‎din mijlocul acestor bile mișcătoare
‎se pot și sufoca din lipsă de aer.
‎Însă primul partener ‎reușește să se țină bine.
‎În câteva săptămâni, ‎mormolocii lor vor ecloza.
‎Și apar la țanc, deoarece pădurea ‎va trece prin schimbări drastice.
‎Până la sfârșitul verii, ‎soarele a pârjolit într-atât pădurea,
‎încât lemnul s-a uscat ca iasca.
‎Rafalele puternice întețesc flăcările
‎și temperatura crește ‎până la 700 de grade Celsius.
‎Deznodământul pare a fi distrugere totală.
‎Vântul care mătură solul expus al pădurii
‎ridică vârtejuri de cenușă.
‎Pământul pare a fi neînsuflețit.
‎Însă pădurea nu este ‎nici pe departe moartă.
‎În doar câteva luni,
‎flori și puieți de arbori ‎vor răsări din sol.
‎Majoritatea nici nu ar fi germinat ‎fără botezul focului.
‎Lumina, care pătrunde ‎prin coroanele golașe ale copacilor,
‎conferă energia necesară ‎unei noi renașteri.
‎Sequoia mai bătrâni și mai robuști ‎au supraviețuit,
‎protejați de scoarța lor groasă ‎și rezistentă la foc.
‎Această rezistență naturală este vitală ‎pentru vindecarea acestor păduri.
‎Dar cele mai multe păduri ‎nu își pot reveni singure.
‎Multe dintre ele sunt ajutate de animale.
‎Copacii și locuitorii lor ‎sunt interdependenți.
‎Iar această legătură ‎se vede cel mai limpede
‎în Gații de Vest din India.
‎Acest habitat de-o importantă globală
‎găzduiește o treime dintre toate speciile ‎de animale din India.
‎Macacul-cu-coadă-de-leu.
‎Ei se hrănesc cu fructele ‎multor specii de pomi,
‎astfel împrăștiindu-le semințele,
‎care sunt eliminate întregi ‎în fecalele lor.
‎Însă maimuțele nu parcurg distanțe mari.
‎Pentru ca plantele să-și împrăștie ‎semințele în depărtare,
‎au nevoie de alt mijloc de transport.
‎Aripi.
‎Pasărea-rinocer-cu-două-coarne are aripi ‎cu o anvergură de aproape doi metri,
‎ceea ce le permite să străbată ‎distanțe mari în căutare de hrană.
‎Aceste păsări se hrănesc cu fructele ‎a aproximativ 40 de pomi.
‎Ele transportă semințele nedigerabile
‎de-a lungul întregului lanț muntos.
‎Așadar, e în avantajul pomilor ‎să atragă atenția păsărilor.
‎Smochinele, deși au gust bun,
‎nu au o valoarea nutritivă grozavă,
‎așa că păsările-rinocer ‎trebuie să consume cantități mari.
‎E o muncă istovitoare.
‎Însă nu e un bufet suedez.
‎Un singur smochin atrage ‎un număr mare de păsări-rinocer.
‎Competiția e acerbă.
‎Acest duel aerian dintre masculi ‎nu a mai fost filmat până acum,
‎iar scopul acestuia nu este foarte clar.
‎E posibil ca păsările să se certe ‎pur și simplu pe hrană,
‎însă pare a fi mai mult de-atât.
‎Câștigătorul are ocazia să-și demonstreze ‎puterea și abilitățile
‎femelelor care au sosit în vizită.
‎Masculii par a fi foarte dornici ‎să le intre în grații.
‎E important pentru păsările-rinocer ‎să-și găsească partenerul potrivit,
‎deoarece, odată creată, ‎legătura dintre mascul și femelă
‎dăinuie o viață întreagă.
‎Și pădurea are de câștigat ‎de pe urma gâlcevii,
‎deoarece chiar și masculul învins
‎va împrăștia semințele pe arii vaste ‎în căutarea hranei.
‎Relația dintre arbori și animale în păduri
‎nu este întotdeauna una armonioasă.
‎Aceasta este cea mai mare pădure ‎din Africa, Miombo,
‎botezată după cel mai răspândit ‎copac al său.
‎Se întinde pe 1.600 km,
‎din Angola în vest, ‎până în Mozambic, în est.
‎În toiul sezonului secetos,
‎pădurea Miombo atrage animale ‎din tot sudul Africii.
‎Elefanții preferă iarba, dacă o pot ‎obține. E plină de substanțe nutritive.
‎În lipsa acesteia,
‎ei se hrănesc cu frunzele ‎și ramurile bogate ale pădurii Miombo.
‎Dar nu sunt singurele ‎vietăți înfometate de-aici.
‎Acești viermi mopane...
‎De fapt, nu sunt viermi, ci omizi.
‎Ele eclozează simultan, în număr mare.
‎Și exact când pădurea începe ‎să înverzească din nou,
‎își lansează atacul.
‎Se hrănesc atât de frenetic,
‎încât, în doar șase săptămâni, ‎se măresc de 40 de ori.
‎Când ajunge la maturitate, ‎armata de milioane de exemplare
‎va fi dezvelit întreaga pădure de frunziș.
‎Însă pădurea Miombo își revine.
‎Odată ce au dispărut omizile,
‎copacii produc al doilea ciclu de frunze.
‎Acest festin proaspăt atrage elefanții.
‎Ei nu sunt la fel de mofturoși ca omizile.
‎Ei mănâncă orice ține de copac.
‎Un elefant flămând poate consuma ‎200 kg de vegetație pe zi.
‎Însă și această nimicire ‎are beneficiile ei.
‎Pădurea prinde un contur care ajută unul ‎dintre animalele pe cale de dispariție.
‎Câinii-hienă.
‎Sunt întâlniți cel mai adesea ‎și cel mai facil pe pajiști.
‎Însă aceste păduri deschise ‎sunt habitatul lor preferat.
‎Păscutul elefanților rărește pădurea
‎și atrage animalele ‎pe care le vânează câinii.
‎Pentru câini, pădurea Miombo ‎este terenul de vânătoare perfect.
‎Și este și un loc minunat ‎pentru a crește pui.
‎Puii îi întâmpină pe adulții care au vânat ‎cu mare entuziasm.
‎Mâncare.
‎Puii își petrec primele trei luni de viață ‎la adăpostul vizuinii subterane.
‎Acum, au devenit mai încrezători
‎și pot ieși la aer ‎în mare parte a timpului.
‎La fel ca toți cățelușii, ‎și aceștia se distrează.
‎Joaca e importantă pentru tineri,
‎fiindcă astfel își formează ‎legăturile sociale
‎de care vor avea nevoie ‎când vor începe să vâneze în echipă.
‎Pădurea Miombo a fost ‎dintotdeauna importantă pentru câini,
‎și ca loc de vânătoare, și ca refugiu.
‎Nicicând nu a fost mai crucială
‎pentru supraviețuirea acestei specii ‎pe cale de dispariție.
‎Dar ei vor supraviețui ‎doar dacă și alte vietăți vor fi aici
‎pentru a crea habitatul de care au nevoie.
‎Republica Madagascar are o pădure
‎dominată în mod unic ‎de unul dintre cei mai stranii arbori.
‎Baobabul.
‎Insula a fost izolată ‎peste 80 de milioane de ani.
‎În tot acest răstimp îndelungat, ‎animalele și plantele sale
‎au evoluat în maniere foarte diferite ‎de cele din restul lumii.
‎Drept urmare, este una ‎dintre cele mai prețioase păduri din lume.
‎Aceasta nu este o maimuță, ‎ci o rudă îndepărtată a sa, un lemurian.
‎Există peste 40 de tipuri de lemurieni,
‎toate indigene Madagascarului ‎și toate pe cale de dispariție.
‎Lemurienii sunt vitali pentru pădure.
‎Fără ei, unele specii de copaci ‎nu pot supraviețui.
‎Pădurea are până și un prădător ‎specializat în lemurieni.
‎Este animalul de pradă de top al insulei,
‎iar prezența sa e un motiv de îngrijorare.
‎Pot atinge o lungime de 1,5 metri
‎și sunt rareori văzuți în sălbăticie.
‎E vorba de fosa.
‎În mare parte a anului, ‎sunt animale solitare,
‎însă, în sezonul de împerechere, ‎se reunesc într-o manieră unică.
‎Fiecare femelă adultă se postează ‎într-un „arbore de împerechere”.
‎Vreo șase masculi fosă ‎s-au strâns la baza copacului,
‎dar e limpede că ea e ocupată.
‎Așa că unul dintre masculi ‎își semnează teritoriul.
‎O carte de vizită, să vadă că a sunat-o.
‎Va trebui să aștepte, ‎să vadă dacă ea îl ia la ochi.
‎Pot sta împreună toată noaptea.
‎Prădătorul de top fiind ocupat, ‎restul animalelor din pădure
‎își pot vedea de treabă nederanjate.
‎Aceștia sunt pui de insectă-frunză, ‎o specie endemică Madagascarului.
‎Nimeni nu știe ‎de ce au această formă uimitoare.
‎Se hrănesc cu seva copacilor.
‎Ele absorb ce le trebuie și elimină ‎resturile sub forma unui lichid dulce.
‎Aceasta se numește „mană”.
‎Mana, la rândul ei, este hrană ‎pentru o anumită specie de lemurian pitic.
‎Lemurul-șoarece-pitic ‎are doar 15 cm lungime
‎și este printre cele mai mici ‎primate din lume.
‎Este foarte activ ‎și are nevoie de o hrană nutritivă.
‎Deși este clar că mana este delicioasă,
‎nu este foarte hrănitoare.
‎Așa că nu irosește nicio picătură.
‎Masculii fosă de jos își așteaptă rândul.
‎După ce s-a înfruptat cât a putut de mult,
‎ea se retrage la adăpost, în cuibul ei,
‎pentru a dormi pe timp de zi.
‎Situația nu pare prea roz la sol, ‎în jurul arborelui de împerechere.
‎Cuplul este încă ocupat.
‎Masculul va trebui fie să caute alt copac, ‎fie să fie foarte răbdător.
‎Dar este posibil să eșueze oricum.
‎O treime dintre fosele din Madagascar ‎au dispărut în ultimele două decenii
‎din cauza faptului că pădurile lor ‎au fost distruse de oameni.
‎De când au fost surprinse imaginile,
‎această pădure și viețuitoarele sale unice
‎au dispărut cu desăvârșire.
‎A mai rămas doar 3% ‎din pădurea de foioase a Madagascarului.
‎La nivel mondial, am distrus până acum
‎mai mult de jumătate dintre pădurile ‎care înfloreau pe planeta noastră.
‎Nu numai că pierdem animalele ‎care trăiau în aceste păduri,
‎dar schimbăm și clima întregii planete.
‎Însă pădurile, dacă li se oferă ocazia,
‎sunt foarte rezistente.
‎Cea mai clară dovadă ‎a abilității lor de a se regenera
‎se regăsește în locul unde s-a petrecut ‎unul dintre cele mai cumplite dezastre.
‎Cernobîl.
‎În 1986, unul dintre cele patru reactoare ‎ale centralei nucleare a explodat.
‎A transformat viziunea utopică a viitorul ‎într-un oraș-fantomă.
‎Peste 100.000 de oameni ‎au fost evacuați de urgență
‎și nu s-au mai întors.
‎Zona afectată e declarată de nelocuit ‎pentru următorii 20.000 de ani.
‎Însă, în ciuda radiațiilor, ‎s-au înregistrat progrese remarcabile.
‎În numai zece ani,
‎vegetația a început să încolțească ‎în orașul distrus.
‎Pe măsură ce pădurea s-a regenerat, ‎au început să apară și animalele.
‎La început, s-a crezut ‎că sunt vizitatori ocazionali...
‎dar, în scurt timp, a devenit limpede ‎că fostul oraș
‎fusese ocupat ‎de o comunitate înfloritoare de animale.
‎În doar două decenii, s-a înregistrat ‎un număr de animale
‎similar celor din zonele sălbatice ‎din Europa.
‎Căprioarele se întâlnesc acum la tot pasul ‎în suburbii.
‎Turme de caii lui Przewalski, ‎pe cale de dispariție,
‎umblă acum nestingheriți ‎prin fostul oraș aglomerat.
‎Cel mai surprinzător este faptul
‎că animalul de pradă de top al pădurilor ‎s-a reîntors aici.
‎Lupi.
‎Acești vânători nu s-ar fi întors
‎decât dacă prada lor și pădurile din jur ‎ar prospera.
‎Studiile arată acum
‎că există de șapte ori mai mulți lupi ‎în zona afectată decât în afara ei.
‎Un om fără echipament de protecție
‎nu poate petrece mult timp aici ‎fără să-și riște viața.
‎Deși pe noi ne-au izgonit,
‎radiațiile au făcut loc ‎animalelor sălbatice.
‎Recolonizarea uluitoare a Cernobîlului ‎în doar 30 de ani
‎e dovada rezistenței extraordinare ‎a pădurii.
‎Dacă am alege să le acordăm ‎timp și spațiu pădurilor,
‎ele ar putea împânzi din nou planeta
‎cu comunități bogate și variate ‎de animale și plante,
‎de care noi le-am privat în ultimii ani.
‎Rezistența planetei poate fi asigurată ‎doar de un viitor cu mai multe păduri.
‎Vă rugăm să vizitați ourplanet.com
‎pentru a descoperi ce trebuie să facem ‎acum pentru a ajuta pădurile.
‎Subtitrarea: Laura Somandru