Fa seixanta mil anys,
els humans van marxar d'Àfrica per primer cop.
Des d'aleshores no hem parat
de viatjar a tots els racons de la Terra.
Però aquest només és un dels molts viatges.
En tot moment,
hi ha milers de milions d'animals en moviment.
La salut de la Terra depèn d'aquest moviment.
La migració és una estratègia de supervivència crucial.
Per alimentar-se…
reproduir-se…
o trobar una nova llar.
Comporta alguns riscos.
Aquesta sèrie segueix el rastre d'uns viatges extraordinaris
en un món que canvia més de pressa que mai.
Tot just comencem a entendre
que tots els éssers vius de la Terra
depenen de la llibertat de moviment.
CAPÍTOL 1 EL MÓN EN MOVIMENT
Cada any, aquesta zona de Botswana es transforma.
Les cicatrius són l'únic senyal que estava coberta d'aigua
fa només tres mesos.
Llavors era verda i exuberant…
i ara ha quedat abrasada i erma.
Aquest canvi empeny els animals a desplaçar-se en massa.
Aquests búfals cafre travessen el desert de Kalahari
cap a l'aigua restant.
S'hi han aplegat en grups i ara formen un ramat gegant.
El més gran d'Àfrica.
Cada any fan la mateix peregrinació
cap a un aiguamoll remot.
Altres animals confien que aquest ramat hi acudeixi.
Aquests lleons són especialistes en búfals.
L'arribada del ramat gegant és el gran esdeveniment de l'any.
Fa setmanes que esperen l'exèrcit de búfals.
Tenen la mirada fixa en tot el que creua l'horitzó.
A la fi.
El ramat que s'atansa és un mur de banyes i musculatura.
Ara els lleons han de trobar el punt feble.
I podria ser aquest.
Un mascle sol.
Tot i que està separat del ramat,
pesa quatre vegades més que un lleó
i és un dels animals més perillosos d'Àfrica.
Els lleons s'hi han d'acostar amb compte.
Van d'un en un. S'hi atansen com si no tinguessin ganes de caçar.
Però el que fan és col·locar-se en posició.
Les lleones l'ataquen per torns…
per cansar el búfal mascle.
I ara, el lleó més forçut s'uneix a la lluita.
Aquesta bandada té una tècnica tan perfeccionada
que, al cap de tres minuts,
ja han batut l'adversari més imponent.
La migració de què depenen els lleons
és una de les moltes que causen les estacions.
I les estacions
són la conseqüència d'un altre viatge.
La volta que fa la Terra al Sol dura un any sencer.
La Terra es desplaça amb una inclinació de 23,5 graus.
Així és com s'originen les estacions.
Per entendre aquest procés cal que ens fixem en el pol nord.
Durant sis mesos la Terra està situada en un angle oposat al sol.
Això origina la foscor i l'hivern.
Durant els altres sis mesos, es tomba cap al sol
i els dies són més llargs.
Aquest cicle anual activa les migracions de la fauna terrestre.
A l'hemisferi nord provoca el canvi anual més radical.
La primavera.
MARÇ
A finals de març els dies s'allarguen més de pressa que en altres èpoques.
Hi ha més llum del sol i la terra s'escalfa de pressa.
Això causa tempestes de pluja.
Tot d'una, l'hemisferi nord s'escalfa
i és més humit.
És perfecte per a les plantes.
La terra es cobreix de vegetació.
Hi ha un animal que s'aprofita del creixement de les plantes en especial.
Fa una setmana, aquesta llagosta pelegrina d'Etiòpia
era una criatura tímida i solitària que gairebé no es bellugava.
Ara ja no ho és.
Quan tot d'una hi ha molt menjar disponible,
les llagostes passen a moure's en eixams.
Comencen a desfilar
i es propaguen deu vegades més ràpid.
A mesura que es multipliquen, deixen la terra pelada.
I per trobar cada cop més aliment, s'han de continuar movent.
L'eixam va creixent…
sense parar.
Va devorant totes les plantes que troba.
Però això només és el principi.
Caminant no poden anar gaire lluny.
Per anar més lluny,
han de canviar de forma.
Llavors els surten ales.
I ara, amb més gana que mai,
s'enlaira un exèrcit sencer.
Mengen…
i volen.
Mengen…
i volen.
S'apleguen formant un eixam gegant.
És el més gros que s'ha vist des de fa 70 anys.
Hi ha 200.000 milions de llagostes.
Consumeix 400.000 tones d'aliment al dia. MOVE?????
Per tal que tot l'eixam es pugui alimentar,
ha d'anar més de pressa i més lluny.
Es desplaça 100 km cada dia travessant pobles i terres de cultiu.
Es desplaça de país en país.
I el més sorprenent és que inclús creua la Mar Roja.
És el primer cop que un eixam creua l'Himàlaia i arriba al Tibet.
ALTIPLÀ DEL TIBET
Allà per on passa,
provoca el caos.
Es continuarà movent fins que el canvi d'estació porti sequera.
Quan a la fi se li esgoti el menjar,
també desapareixerà.
ABRIL
Al nord el dia encara s'allarga a l'abril.
Com que hi ha més claror, els oceans s'escalfen.
S'hi formen floracions d'algues i, de sobte, hi ha molt menjar.
Per a un animal és el moment de viatjar.
És mitjanit en una illa remota a la costa de la Colúmbia Britànica.
Sota terra…
passa alguna cosa.
Aquest pollet de gavotí antic acaba de sortir de l'ou,
però s'enfronta al viatge més dur que farà a la vida.
Encara no ha menjat res
i necessita aliment de seguida.
La mare li fa un senyal.
Per tota l'illa els pollets famolencs surten dels caus
atretes per la crida dels pares.
Però si es pensen que els duen menjar,
s'enduran una desil·lusió.
Aquesta és l'única au marina
que s'alimenta exclusivament a l'oceà.
Ara cal que els pollets hi arribin.
Com que encara no saben volar,
l'única manera d'arribar a l'oceà
és caminant.
És lògic que s'esperin fins que es fa fosc per defugir els depredadors.
Però llavors encara hi veuen menys.
Donat que tenen la mida d'una pilota de golf,
qualsevol cosa pot ser un obstacle.
Els troncs menuts els poden barrar el pas…
i també els rierols petits.
Per a algunes baldrigues el viatge s'acaba abans que comenci.
No és el cas d'aquest pollet.
A la fi arriba a la platja.
És l'últim cop que trepitjarà terra els propers dos anys.
Per trobar la mare,
la crida a la foscor.
Ja tornen a estar juntes.
Però el pollet encara no ha menjat res.
Per arribar on hi ha aliment, no paren de xipollejar
durant ni més ni menys que 70 km.
Aquí la mare a la fi es pot capbussar
per trobar krill, el primer àpat del pollet.
Però és una parada curta.
Clapotegen mil quilòmetres més enllà.
Aquesta migració durarà un mes i arribarà als mars fèrtils del nord,
on faran un bon tiberi.
Podria ser el viatge més llarg que fa una cria acabada de néixer.
I com que els oceans són tan productius a l'estiu,
els gavotins es poden passar tota la vida al mar.
MAIG
A 1.600 km al nord-oest de Hawaii
hi ha una boci de terra remot anomenat…
Es diu Laysan.
Aquí viu una de les aus marines més grosses del món.
L'albatros de Laysan.
Aquest pollet de sis setmanes
serà expert en volar llargues distàncies,
fins a cinc milions de km durant els seus 60 anys de vida.
Però ara, amb només quatre mesos,
encara no en sap
i no pot anar enlloc.
A diferència del gavotí, l'albatros depèn del menjar que li duen…
els seus pares.
Però podrien estar pescant a uns 3.000 km de distància.
Potser s'haurà d'esperar una bona estona.
Mentre cau un aiguat…
quan el vent bufa amb força…
i quan fa una calor abrusadora.
Qualsevol au que creua l'horitzó li dona esperança.
És un albatros.
Però d'una altra mena.
Té les potes negres.
És gairebé segur que porta menjar.
Com que es mor de gana, aquest pollet prova sort.
És evident que, per a aquesta mare, primer va la família.
El que li sembla la salvació,
podria ser una sentència de mort.
A tota l'illa hi ha pollets que moren.
Als oceans hi ha tant plàstic
que va a parar fins i tot a les parts més remotes de la Terra…
arrossegat per les corrents.
Els pares confonen bocins que suren amb el menjar i els donen a les cries
i, sense voler, les maten.
És gairebé segur que tots els pollets de l'illa tenen plàstic a la panxa.
Si els donen massa menjar, es moren de gana.
Els albatros de Laysan es troben en gran perill.
Consumeixen més plàstic que la resta d'aus marines.
Cada any la situació empitjora.
Per fi, al cap de tres setmanes d'estar al mar,
torna el pare d'aquest pollet.
Després d'estar separats tant de temps,
han de renovar el seu vincle.
Potser serà l'últim cop que doni menjar al pollet.
I és probable que contingui plàstic.
El pare reprèn la seva vida creuant el Pacífic…
i abandona el pollet a la seva sort.
Però aquesta viurà més temps.
Els albatros vomiten les parts que no poden digerir,
com ara boques de calamars i ossos.
Excretar encenedors i taps d'ampolla és més complicat.
Però aquest pollet…
és una lluitadora.
I, per això,
ja li falta menys per enlairar-se.
D'aquí unes setmanes, quan bufi de debò,
a la fi debutarà com a gran viatgera dels oceans.
La trajectòria de la Terra inclinada a través de l'espai
afecta uns llocs més que uns altres.
JUNY
Al nord és estiu.
Ara l'Àrtic està orientat cap al sol, té llum abundant tot el dia
i fon l'oceà cobert de gel.
Per sobreviure en un món canviant
els éssers vius s'han de moure al mateix ritme.
La llar d'aquest jove os polar canvia tant cada any
que ja no es pot quedar en un territori limitat.
Ha de vagar milers de quilòmetres buscant foques.
Però a l'estiu, quan el gel es comença a fondre,
es passa menys temps caminant…
i més temps nedant.
Ara ha de nedar fins a vuit hores al dia.
Ensuma preses menudes a 30 km.
I sap que aquesta foca barbuda és molt a prop.
La foca no s'adona el perill…
i això ja li va bé, a l'os.
Caçar des de l'aigua no és gaire efectiu.
Potser tindrà sort al tercer intent.
Aquest os encara no domina l'art de caçar des del mar.
Però és important que n'aprengui.
Potser haurà de caçar així més sovint els propers anys.
El clima s'està escalfant.
On més afecta aquest escalfament
és a l'Àrtic.
Aquest any la temperatura puja de manera esfereïdora fins als 38 graus…
i el gel marí es fon més ràpid que mai.
A l'Àrtic hi ha un animal al qual això li perjudica molt.
Per alimentar-se,
la morsa necessita un llit marí poc profund,
cloïsses en abundància
i masses de gel on pugui descansar.
I ara queden pocs llocs amb aquestes característiques.
Cada estiu és més complicat que l'anterior.
Sobretot per a les mares primerenques.
Fa tres dies aquesta es va allunyar del ramat per donar a llum sola.
I des de llavors no s'ha apartat de la cria.
Les mares lactants han de menjar gairebé el doble.
Però no poden deixar sols els menuts per menjar elles.
Per això, ha de buscar altres morses
perquè l'ajudin a cuidar la cria.
Les cries de morsa saben nedar tan bon punt neixen.
Aquesta no té prou força per desplaçar-se lluny.
Per al primer viatge
aconsegueix que la portin.
Cada any hi ha menys masses de gel.
Per això, s'han d'allunyar per buscar ajut.
I fins llavors la mare no pot menjar.
Quan troben altres morses,
la massa de gel ha de ser prou baixa perquè la cria en pugui baixar.
Aquesta és massa alta.
Aquesta sembla ideal.
Hi ha poques masses de gel de baixa alçada
i l'espai és molt limitat.
No els donen la benvinguda que s'esperaven.
Tot i que trobi prou gel,
si no té ningú que l'ajudi, no pot menjar
i s'ha de quedar amb la cria.
Han de continuar buscant.
La cria dependrà de la mare els propers tres anys.
Allà on vagi,
hi aniran plegades.
Els propers deu anys, el gel marí podria desaparèixer del tot a l'estiu.
Si això passa, l'espècie marina de l'Àrtic més viatgera
potser ja no tindrà enlloc a on anar.
A finals de juny,
al nord és palpable l'impacte que té la inclinació de la Terra.
Hi ha més llum que en les altres estacions.
En un racó del Pacífic sorgeix la gran oportunitat de l'any.
Durant sis mesos
el mar de Bering, a Alaska, sembla deshabitat i buit.
Llavors, un dia de juny…
tot canvia.
Arriben les balenes geperudes
després de viatjar durant mesos…
per participar a l'esdeveniment crucial de la temporada.
N'hi ha milers.
A tot el Pacífic hi ha altres espècies que estan de camí.
Les baldrigues grises s'afanyen per arribar d'hora…
i volen 1.000 km al dia sense aturar-se.
NOVA ZELANDA
És una ocasió tan important
que arriben de l'altra banda del món.
Recorren 65.000 km.
És la migració animal més llarga de la Terra.
Un milió de baldrigues acompanyen les balenes.
Han vingut totes buscant aliment.
És una de les reunions d'animals més impressionants del planeta.
Aquí, ara fa cinc mesos,
només hi havia set hores de llum al dia.
Ara n'hi ha disset.
Aquest canvi fa augmentar la quantitat de plàncton i krill.
Potser serà l'únic cop que les balenes puguin menjar en tot l'any.
Durant l'estiu,
cada balena s'empassa 900 tones d'aliment.
Només tenen 90 dies per menjar a cor que vols.
Ben aviat els dies s'escurçaran
i s'acabarà aquest gran tiberi.
Llavors, hauran de tornar cap al sud.
Les oportunitats que sorgeixen degut a la inclinació de la Terra,
poden ser nombroses però també breus.
Després d'un mes de llargs dies estiuencs,
al Pacífic Nord la temperatura arriba al màxim.
OCEÀ PACÍFIC
A l'oceà un depredador detecta aquest canvi i desvia el rumb.
És un tauró tigre femella
que travessa el Pacífic durant una odissea de mil quilòmetres.
Es guia pel camp magnètic terrestre
i neda en línia recta cap a l'objectiu…
l'illa de Laysan.
Però no és l'únic.
Aquesta espècie de tauró recorre les distàncies més llargues.
Caça una varietat més gran d'animals que els altres taurons.
Fins i tot aus.
Aquest pollet d'albatros de Laysan no ha menjat
des que els pares el van abandonar fa dues setmanes.
Per trobar aliment
ha de marxar de l'illa.
L'au marina més grossa del món necessita una mica d'empenta.
Arribarà en qualsevol moment.
Al juliol l'alta temperatura de l'oceà genera tempestes tropicals…
que fan bufar el vent cap a Laysan.
Serà el moment de marxar per a aquesta cria d'albatros.
La brisa cada cop és més potent.
Ara ja bufa prou fort perquè s'enlairi fins i tot un albatros.
Els pollets de potes negres sempre marxen els primers.
El primer cop que volen, no dura gaire estona.
Per a alguns, sovint és l'últim.
Han arribat els taurons tigre.
Una espècie molt eficaç.
A les cries d'albatros aquesta arribada no els anima gaire.
Però és ara
o mai.
Si arriba a l'oceà obert,
potser no tocarà terra fins al cap de cinc anys.
Ara no té marge d'error.
S'ha acabat actuar amb prudència.
És hora de volar.
Subtítols: Cristina Casas Peregrina