For 60.000 år siden forlod mennesker for første gang Afrika.
Siden da er vi ikke holdt op med at rejse til alle hjørner af Jorden.
Men vores rejse er kun én af mange.
I et hvilket som helst øjeblik er milliarder af dyr på vej.
Og vores planets sundhed afhænger af det.
Migration er den vigtigste overlevelsesstrategi.
For at æde…
…for at avle
eller finde et nyt hjem.
Og det er ikke uden risici.
Denne serie sporer ekstraordinære rejser
i en verden, der forandrer sig hurtigere end nogensinde før.
Og først nu begynder vi at forstå,
at alt liv på Jorden
afhænger af friheden til at bevæge sig.
KAPITEL ET - EN VERDEN I BEVÆGELSE
Hvert år forvandles denne jord i Botswana.
Disse ar er det eneste tegn på, at den var dækket af vand
for kun tre måneder siden.
Dengang, frodig og grøn.
Nu, gold og ufrugtbar.
Denne forandring driver dyr til at bevæge sig i massevis.
Kafferbøfler marcherer gennem Kalahari-ørkenen
mod det sidste vand, der er tilbage.
Grupper har samlet sig og dannet en mega-flok.
Den største i Afrika.
Alle er på den samme årlige pilgrimsrejse
til en fjern marsk.
Og andre er afhængige af, at de gør det.
Disse løver er bøffelspecialister.
Og mega-flokkens ankomst er årets vigtigste begivenhed.
I ugevis har de ventet på bøffelhæren.
Øjne fæstnet på alle former, der krydser horisonten.
Endelig.
Horden nærmer sig som en mur af horn og muskler.
Men løverne må finde en svaghed.
Og her er den måske.
En ensom tyr.
Han er adskilt fra flokken,
men han er fire gange tungere end en løve
og et af Afrikas farligste dyr.
Flokken må nærme sig forsigtigt.
En efter en går de afslappet hen imod ham,
som om de er uinteresserede i en jagt.
I virkeligheden stiller de sig i position.
Hunnerne skiftes om at angribe…
…og udmatte tyren.
De tungere hanner slutter sig til kampen.
Løverne har finpudset teknikken så godt,
at de på kun tre minutter
har besejret deres mest formidable modstander.
Migrationen, som løverne er afhængige af, er en af millioner drevet af årstiderne.
Og omvendt er de
en konsekvens af en anden rejse.
Vores planets et år lange rejse rundt om solen.
Når den bevæger sig,
gør den det med en hældning på 23,5 grader.
Og det er det, der skaber vores årstider.
For at forstå hvordan, så hold øje med Nordpolen.
Halvdelen af året vender den væk fra solen,
så der kommer mørke og vinter.
Den anden halvdel svinger den mod solen,
så dagene bliver længere.
Det er denne årlige cyklus,
som driver de største bevægelser blandt liv på Jorden.
Og på den nordlige halvkugle bringer det årets største forandring.
Forår.
MARTS
I slutningen af marts forlænges dagene hurtigere end på noget andet tidspunkt.
Der kommer mere sollys, som hurtigt opvarmer jorden.
Det udløser regnvejr.
Den nordlige halvkugle bliver pludselig varmere
og vådere.
Perfekt for planter.
Jorden bliver grøn.
Og et dyr udnytter plantevæksten mere end noget andet.
For en uge siden var denne ørkengræshoppe i Etiopien
et genert, ensomt væsen, der bevægede sig meget lidt.
Ikke mere.
Når der pludselig er masser af føde,
skifter græshopper til sværmtilstand.
De begynder at marchere
og formerer sig ti gange hurtigere.
Mens deres tal eksploderer,
æder de alt i syne.
Så for at finde mere og mere føde
må de bevæge sig videre.
Sværmen vokser.
Og vokser.
Den fortærer alle planter på sin vej.
Det er kun begyndelsen.
Til fods kan de kun bevæge sig så langt.
For at komme videre
må de ændre form.
De får vinger.
Med endnu større appetit
flyver hele hæren op i himlen.
De æder
og flyver.
Æder…
…og flyver.
De danner en supersværm,
den største i 70 år.
Der er 200 milliarder.
Hvis hele sværmen skal æde, må den bevæge sig længere og hurtigere.
Den rejser 100 kilometer hver eneste dag.
Den flyver over land efter land,
og allermest forbløffende, krydser den endda Det Røde Hav.
Det er første gang, en sværm flyver over Himalaya og når Tibet.
Overalt, hvor den flyver,
skaber den kaos.
Den bevæger sig, indtil en ny årstid bringer tørke.
For når deres føde til sidst forsvinder…
…forsvinder de også.
I april bliver dagene længere i norden.
Det tiltagende sollys opvarmer havet.
Det skaber stor algevækst og en pludselig overflod af føde.
For et dyr er det tid til at rejse.
Midnat på en fjern ø ud for British Columbia.
Under jorden…
…er der bevægelse.
Marmordværgalk-ungen er lige udklækket,
men den skal allerede ud på sit livs sværeste rejse.
Hun har ikke fået sit første måltid
og har brug for føde.
Mor tager kontakt.
Over hele øen kommer sultne unger frem fra deres huler
og følger deres forældres kald.
Men hvis de forventer at spise nu,
bliver de skuffede.
Dette er den eneste havfugl,
som udelukkende æder på havet.
Ungerne skal bare derud.
De kan ikke flyve endnu,
så deres eneste vej ud til havet
er til fods.
Det er fornuftigt at vente til nattens frembrud for at undgå rovdyr,
men det er sværere at se, hvor man går.
Og når man knap er større end en golfbold,
kan alt være en forhindring.
Deres vej kan blive blokeret af de laveste træstammer…
…og de mindste vandløb.
For nogle er rejsen forbi, før den overhovedet er begyndt.
Men ikke for denne unge.
Endelig ved stranden.
Og det er den sidste jord, som den rører ved i to år.
For at finde mor
kalder den ud i mørket.
Sammen igen.
Men ungen har stadig ikke spist.
For at nå den nærmeste føde padler de uden at stoppe
bemærkelsesværdige 70 kilometer.
Her kan mor endelig dykke ned
og hente ungens første krillmåltid.
Men det er bare et kort stop.
De to padler yderligere tusind kilometer.
Det er en månedlang migration til det føderige Nordhav,
hvor de kan æde.
Det er nok den længste rejse for alle nyudklækkede fugle.
Og fordi havene er så produktive om sommeren,
kan marmordværgalkene tilbringe næsten hele livet på havet.
MAJ
1.600 kilometer nordvest for Hawaii
ligger en fjerntliggende ø.
Laysan.
Her lever en af verdens største havfugle.
Laysanalbatrossen.
Denne unge, seks uger gammel,
bliver en suveræn langdistance-rejsende,
som flyver millioner af kilometer i sit 60 år lange liv.
Men nu, fire måneder gammel,
kan den stadig ikke flyve,
så den bevæger sig ikke.
I modsætning til marmordværgalken får den maden leveret
af sine forældre.
Men de fisker op til 3.000 kilometer væk.
Så den skal måske vente lidt.
I styrtende regn…
…hård vind…
…og bagende varme.
Hver fugl, der krydser horisonten, bringer håb.
En albatros.
Men den forkerte slags.
En sortfodet.
Men hun har helt sikkert mad med.
Den sultne Laysan-unge gør et forsøg.
For denne mor kommer familien først.
Men det, der ligner en livline,
kan være en dødsdom.
Over hele øen dør ungerne.
Der er så meget plastik i vores have,
at det når ud til selv de fjerneste øer på Jorden.
Det bæres herud af strømmen.
Forældre forveksler små stykker med mad og tager dem med til deres unger
og dræber dem ved et uheld.
Det er næsten helt sikkert, at alle unger på øen har plastik i maven.
Dem, der får for meget, sulter ihjel.
Laysanalbatrosser er i størst fare.
De indtager mere plastik end nogen anden havfugl.
Og det bliver værre for hvert år.
Endelig, efter næsten tre uger på havet…
…vender ungens far tilbage.
Efter så lang tid væk fra hinanden
må de forny deres bånd.
Det kan være det sidste måltid, ungen nogensinde får.
Og det indeholder næsten helt sikkert plastik.
Dens far vender tilbage til livet med at rejse over Stillehavet.
Og ungen er overladt til sin egen skæbne.
Men det er ikke slut for ham endnu.
Albatrosser gylper normalt svært fordøjelige dele op,
som blækspruttenæb og knogler.
At gylpe lightere og flaskekapsler op er mere udfordrende.
Men denne unge
er en overlever.
Og nu
er han et skridt nærmere at lette.
Om et par uger, i den rette vind,
får han endelig sin store debut
som en af de største havrejsende.
Vores hældende planets rejse gennem rummet
påvirker ét sted mere end noget andet.
JUNI
Sommer i norden.
Arktis vender nu mod solen
og bades døgnet rundt i dagslys,
som smelter et hav dækket af is.
For at overleve i den skiftende verden
må livet bevæge sig med den.
Denne unge isbjørns hjem forandrer sig så meget hvert år,
at han ikke kan blive på et begrænset territorium.
I stedet må han gå tusindvis af kilometer
på jagt efter sæler.
Men hver sommer, når isen begynder at smelte,
må han bruge mindre tid på at gå…
…og mere tid på at svømme.
Nu i næsten otte timer om dagen.
Han kan lugte bytte 30 kilometer væk.
Så han ved, at skægsælen er i nærheden.
Sælen aner ingen fare.
Og sådan vil bjørnen have det.
Succesraten for jagt fra vandet er meget lav.
Måske er tredje gang lykkens gang.
Den unge bjørn mestrer endnu ikke kunsten at jage fra havet.
Men det er vigtigt at lære.
Han må gøre det mere og mere hvert år.
Vores klima bliver varmere.
Og ingen steder har det en større effekt
end i Arktis.
I år stiger temperaturen til svimlende 38 grader celsius…
…og smelter havis hurtigere end nogensinde før.
Og et arktisk dyr påvirkes mere end de fleste.
For at æde skal hvalrossen bruge en kombination af lavt vand,
rigeligt med muslinger
og isflager at hvile på.
Men nu er der færre steder at gøre det.
Det gør hver sommer sværere end den forrige.
Især for en ny mor.
For tre dage siden måtte hun forlade flokken for at føde alene.
Og siden da har hun ikke forladt sin kalv.
Ammende mødre har brug for næsten dobbelt så meget føde.
Men de kan ikke forlade kalvene, mens de selv æder.
Så hun må lede efter andre,
som kan hjælpe med at passe ungen.
En nyfødt hvalros kan svømme fra første dag.
Men han er ikke stærk nok til at bevæge sig langt.
Så på sin første rejse
får han et lift.
Med færre isflager hvert år må de svømme længere for at finde hjælp.
Indtil da kan hans mor ikke æde.
Selv når de finder andre,
skal isen være lav nok til, at kalven kan klatre op.
For høj.
Den ser helt rigtig ud.
Men med færre passende isflager er pladsen begrænset.
Det er ikke den velkomst, de havde brug for.
Selv når der er nok is,
hvis der ingen er til at hjælpe, så kan hun ikke æde
og må blive hos sin kalv.
De må lede videre.
Kalven er afhængig af hende de næste tre år.
Hvor hun end svømmer hen,
svømmer de sammen.
I det næste årti kan sommer-isen forsvinde helt.
Hvis det sker,
selv for Arktis' mest erfarne rejsende,
er der måske ingen steder at tage hen.
I slutningen af juni mærker norden effekten af Jordens hældning
med mere dagslys end på noget andet tidspunkt.
Og i et hjørne af Stillehavet skaber det årets største mulighed.
I et halvt år ser Alaskas Beringhav livløst og tomt ud.
Så en dag i juni…
…forandrer det hele sig.
Pukkelhvaler ankommer
efter en månedlang sørejse…
…til den største begivenhed i deres kalender.
Tusindvis af dem.
Et andet sted i Stillehavet er andre rejsende også på vej.
Sodfarvede skråper skynder sig derhen.
De flyver 1.000 kilometer om dagen uden stop.
Anledningen er så vigtig, at de kommer fra den anden side af verden.
Med sine 65.000 kilometer
er det den længste dyremigration på Jorden.
En million slutter sig til hvalerne.
Alle er kommet for at æde.
Det er en af de største samlinger af liv på Jorden.
Her, for fem måneder siden,
var der kun syv timers lys om dagen.
Nu er der 17.
Forandringen udløser en eksplosion i antallet af plankton og krill.
For hvalerne er det måske den eneste gang, de æder hele året.
I løbet af sommeren sluger hver af dem 900 ton føde.
De har kun 90 dage til at æde så meget, de kan.
Snart bliver dagene kortere, og så slutter det store festmåltid.
Så vender de alle tilbage sydpå.
De muligheder, vores hældende planets rejse bringer,
kan være enorme, men alligevel flygtige.
Efter en måned med lange sommerdage
når temperaturen i det nordlige Stillehav deres højdepunkt.
Et havrovdyr opdager forandringen og sætter en ny kurs.
En tigerhaj på en tusind kilometer lang odyssé over Stillehavet.
Styret af Jordens magnetfelt
svømmer hun lige mod sit mål.
Øen Laysan.
Og hun er ikke den eneste.
Denne art foretager nogle af de længste rejser af alle hajer.
Og den jager flere dyr end nogen anden.
Inklusive fugle.
Laysanalbatros-ungen har ikke spist,
siden hans forældre forlod ham for to uger siden.
For at finde føde må han nu forlade øen.
Men verdens største havfugle har brug for en masse løft.
Det kan komme når som helst.
I juli skaber de høje havtemperaturer tropiske storme på havet…
…som fører vind til Laysan,
og for den unge albatros er det en billet væk herfra.
Vinden tager til i styrke
og er til sidst stærk nok til at løfte selv en albatros.
Og de sortfodede unger letter altid først.
En unges første flyvetur er aldrig lang.
Og her er den ofte dens sidste.
Tigerhajerne er ankommet.
Og de er meget effektive.
For den unge albatros er det ikke ligefrem opmuntrende.
Men det er nu
eller aldrig.
Hvis han når det åbne hav, rører han måske ikke land igen i fem år.
Men der er ikke plads til fejl.
Tid til at lade vinden bestemme.
Tid til at flyve.
Tekster af: Mila Tempels